Провадження № 22-ц/801/184/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Вавшко Валерій Станіславович, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Карпінської Ю. Ф. в залі суду в м. Вінниці, зі складенням повного тексту судового рішення 16 листопада 2020 року, та додаткове рішення цього ж суду від 19 листопада 2020 року,

у цивільній справі № 127/12730/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання відповідачів вчинити дії,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання відповідачів вчинити дії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.09.2018 між ним та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці передають у власність кожен в рівних частках, а покупець приймає у власність будівлю гаражу-навісу, загальною площею 1600,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу продавці зобов`язані безкоштовно передати покупцю частину своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії). Також продавці зобов`язані надати покупцю необхідні листи-згоди та інші документи для переоформлення 30кВт на ім`я покупця; надати згоду (безкоштовно) та необхідні документи на отримання покупцем додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію продавця № 226 загальною потужністю 400 кВт. 22.12.2018 на адресу ОСОБА_1 було надіслано листа з проханням підписати лист-згоду на передачу 30 кВт дозволеної потужності та 40 кВт з резерву трансформаторної підстанції. Вказаний лист повернувся за закінченням терміну зберігання. 16.01.2019 на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно було надіслано листи з проханням виконати п.п. 4.3 договору купівлі-продажу від 07.09.2019 та підписати лист-згоду на передачу потужностей. Вказані листи повернулися за закінченням терміну зберігання.

За вказаних обставин позивач ОСОБА_3 просив суд зобов`язати відповідачів виконати умови п. 4.3 договору купівлі-продажу від 07.09.2018 щодо передачі безкоштовно ОСОБА_3 частини дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії) шляхом надання необхідних листів-згод та інших документів для переоформлення 30 кВт на ім`я ОСОБА_3 та надання листів-згод (безкоштовно) та інших необхідних документів на отримання ОСОБА_3 додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію № 226 загальною потужністю 400 кВт.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 листопада 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконати умови п. 4.3 Договору купівлі-продажу від 07.09.2018, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як продавцями, та ОСОБА_3 , як покупцем, в частині передачі безкоштовно ОСОБА_3 частини своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії) шляхом надання необхідних листів-згод та інших документів для переоформлення 30 кВт на ім`я ОСОБА_3 , і в частині надання згоди (безкоштовно) та інших необхідних документів на отримання ОСОБА_3 додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію продавця № 226 загальною потужністю 400 кВт.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 768 грн 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 понесені витрати на правничу допомогу в сумі 6 512 грн 50 коп., тобто по 3 256 грн 25 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не вжили усіх можливих заходів задля виконання вимог п.4.3 Договору від 07.09.2018, тому позовні вимоги ОСОБА_3 є підставними, законними та такими, що підлягають задоволенню. Також суд вважав доведеною обставину ухилення відповідачів від виконання обов`язку, передбаченого п. 4.3 Договору від 07.09.2018 через наявність постанови Вінницького апеляційного суду від 12.09.2019 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення збитків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Вавшко В. С., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 листопада 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 листопада 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтували тим, що такі висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального права, що підлягали до застосування, а оскаржувані рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, вказують, що відповідач ОСОБА_1 є власником будівлі трансформаторної підстанції № 226, про яку згадано в п. 4.3 Договору, що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_1 про право власності на виробничу будівлю - трансформаторну підстанцію літ. «С», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Також ОСОБА_1 є власником обладнання, яке розміщено у вказаній вище будівлі: трансформатора Т400 в кількості 2 шт., розподільчих щитків в кількості 4 шт. та ячейки 10 кВт в кількості 4 шт., що підтверджено договором № 31 купівлі-продажу обладнання від 06.07.2014. Вказані будівлю та обладнання ОСОБА_1 придбав як фізична особа. Натомість, відповідач ОСОБА_1 , як фізична особа, не є споживачем дозволеної потужності 160 кВт, про які зазначено в п. 4.3 договору купівлі-продажу від 07.09.2018.

ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з використанням виробничих приміщень та устаткування, що є його власністю як фізичної особи. Разом з тим, усі договори, пов`язані із здійсненням господарської діяльності та енергетичним забезпеченням приміщень і устаткування, укладені між енергопостачальниками і ФОП ОСОБА_1 07.07.2006 між ВАТ «АК Вінницяобленерго» (Постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії. Предметом договору є продаж Постачальником електричної енергії Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача приєднаною потужністю 400 кВт, Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі. Пунктом 2.2.2 Договору визначено, що Постачальник зобов`язаний постачати Споживачу електроенергію, як різновид товару із забезпеченням отримання Споживачем електричної енергії на рівні дозволеної потужності 160 кВт + 159 кВт. Відповідно до Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 312 від 14.03.2018, дозволена (договірна) потужність - максимальна величина потужності, дозволена до використання в будь-який час за кожним об`єктом споживача відповідно до умов договору споживача про розподіл (передачу) електричної енергії, набута на підставі виконання договору про приєднання до електричних мереж або у результаті набуття права власності чи користування на об`єкт (об`єкти). Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , як фізична особа, не мав права на розпорядження (відступлення) дозволеної (договірної) потужності електроенергії, правом на розпорядження якої володіє суб`єкт підприємницької діяльності - ФОП ОСОБА_1 , отже зобов`язання виконати умови п.4.3 договору від 07.09.2018 підписані неналежною стороною правочину, тобто особою, яка не має відповідного обсягу прав і обов`язків.

Незважаючи на те, що позивачу було відомо, що володільцем дозволеної потужності електричної енергії за договором від 07.07.2006 року є фізична особа підприємець, він наполіг на включенні до договору купівлі-продажу нерухомого майна пункту 4.3. Тобто, саме ОСОБА_3 взяв на себе ризик подальшої реалізації вказаної вище умови договору з боку ФОП ОСОБА_1 , який не був стороною договору купівлі-продажу нерухомості від 07.09.2018 та не брав на себе жодних зобов`язань.

Крім того, суд не надав жодного аргументу на доводи відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності у нього будь-яких прав на трансформаторну підстанцію, так і відсутність взаємовідносин з енергопостачальними організаціями. ОСОБА_2 не є споживачем (покупцем) електроенергії, позаяк ним не укладався договір з енергопостачальником про постачання електричної енергії, а тому ОСОБА_2 не має фізичної можливості і права розподіляти її обсяги. Таким чином, ОСОБА_2 не міг виступати постачальником електроенергії, позаяк ці правовідносини регулюються спеціальним законодавством і учасниками такого договору має бути не власник проданого приміщення, а власник товару - електричної енергії та споживач.

На переконання відповідачів суд першої інстанції не дотримався основних засад цивільного судочинства та формально підійшов до вирішення позову. Оскільки судом першої інстанції, на думку відповідачів, ухвалене незаконне рішення, то підстав для стягнення з них витрат на правову допомогу на користь позивача також не має. Окрім того, суд першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення стягнув з відповідачів витрати на правову допомогу, не маючи детального опису робіт, виконаних адвокатом, чим порушив вимоги ст. 137 ЦПК України.

У строк, встановлений апеляційним судом, від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти вимог апеляційної скарги, зокрема зазначає, що відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу Продавці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зобов`язані безкоштовно передати йому, як Покупцю частину своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії). Також вони зобов`язані надати Покупцю необхідні листи згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на ім`я Покупця; надати згоду (безкоштовно) та необхідні документи на отримання покупцем додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію продавця № 226 загальною потужністю 400 кВт. При цьому, пунктом 6.1 передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору винна сторона відшкодовує іншій стороні усі завдані збитки, в розмірі прямої та дійсної шкоди. Тому саме на підставі договору між сторонами виникло зобов`язання. Отже, саме відповідач ОСОБА_2 разом з іншим відповідачем ОСОБА_1 взяли на себе відповідні зобов`язання, незалежно від того хто являється із них ФОП і власником трансформаторної підстанції, тому і відповідальність за невиконання вказаного зобов`язання мають нести спільно. Просив у задоволенні скарги відмовити, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 листопада 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 листопада 2020 року залишити без змін.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що 07.09.2018 між позивачем ОСОБА_3 з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці передають у власність кожен в рівних частках, а покупець приймає у власність будівлю гаражу-навісу, загальною площею 1600,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу продавці зобов`язані передати безкоштовно ОСОБА_3 частину своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії) шляхом надання необхідних листів-згод та інших документів для переоформлення 30 кВт на ім`я ОСОБА_3 , а також надати згоду (безкоштовно) та інші необхідні документи на отримання ОСОБА_3 додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію продавця № 226 загальною потужністю 400 кВт (т. 1 а.с. 5-6).

22.12.2018 на адресу ОСОБА_1 позивачем було надіслано лист з проханням підписати лист-згоду на передачу 30 кВт дозволеної потужності та 40 кВт з резерву трансформаторної підстанції (т. 1 а.с. 7, 8). Вказаний лист повернувся за закінченням терміну зберігання (т. 1 а.с. 7 на звороті).

16.01.2019 на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачем повторно було надіслано листи з проханням виконати п. 4.3 договору купівлі-продажу від 07.09.2018 та підписати лист-згоду на передачу потужностей (т. 1 а.с. 9, 10).

Вищезазначені листи позивача відповідачами залишені без реагування, що не заперечувалося в судовому засіданні представником відповідачів.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 27.02.2001 зареєстрований фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 379502 (т. 1 а.с. 64).

З копії свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради взамін договору купівлі-продажу від 08.07.2004 за реєстром № 1019, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу від 04.10.2004 № 337, вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить виробнича будівля, що розташована в АДРЕСА_2 та в цілому складається з трансформаторної підстанції літера «С» (т. 1 а.с. 68).

Відповідно до копії договору про постачання електричної енергії № 551 від 07.07.2006, ВАТ «АК Вінницяобленерго» (далі - постачальник) продає суб`єкту підприємницької діяльності в особі ОСОБА_1 (далі - споживача) електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок з приєднаною потужністю 400 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії (т. 1 а.с. 69-74).

Згідно з копією листа-згоди відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (Продавці будівлі гаражу-навісу, яка належала їм на правах спільної часткової власності, загальною площею 1600,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) у відповідності до умов п. 4.3 договору купівлі продажу від 07.09.2018 безкоштовно передають ОСОБА_3 (Покупцю) частину своєї дозвільної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт. Копія цього листа адресована також директору АТ «Вінницяобленерго» (т. 2 а.с. 13).

Відповідно до копії відповіді Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» № 05.98-1237, наданої 04.02.2020 на запит позивача ОСОБА_3 щодо приєднання до електричних мереж системи розподілу, Акціонерне товариство «Вінницяобленерго» розглянуло заяву про приєднання до електричних мереж будівлі гаражу-навісу виробничого призначення за адресою: АДРЕСА_1 , потужністю 30 кВт, напругою 0,4 кВ та повідомило таке. Наразі відносини, які виникають під час приєднання новозбудованих, реконструйованих чи технічно переоснащених електроустановок замовників до електричних мереж регулюються Кодексом систем розподілу, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 310. Відповідно до положень пункту 4.1.11 кодексу, суб`єкт господарювання має право за зверненням замовника погодити приєднання електроустановок замовника до власних електричних мереж у таких випадках: у рахунок зменшення договірної потужності за договором про надання послуг з розподілу електричної енергії на напрузі приєднання власних струмоприймачів суб`єкта господарювання; у межах договірної потужності цього суб`єкта за договором про надання послуг з розподілу електричної енергії у відповідний період доби; без зменшення договірної потужності цього суб`єкта за договором про надання послуг з розподілу електричної енергії у разі підключення електроустановок, призначених для виробництва електричної енергії генеруючою одиницею типу А, у межах договірної потужності цього суб`єкта. З метою погодження приєднання об`єкта (електроустановок) замовника до електричних мереж суб`єкта господарювання замовник звертається до цього суб`єкта із заявою про приєднання електроустановки певної потужності за типовою формою, наведеною в додатку 3 до цього Кодексу. До заяви про приєднання додаються документи відповідно до переліку, встановленого пунктом 4.4.2 глави 4.4 цього розділу. У разі згоди на приєднання об`єкта (електроустановок) замовника до власних електричних мереж суб`єкт господарювання протягом 5 робочих днів з дня отримання заяви повідомляє замовника про свою згоду листом та надає відповідні технічні вимоги та/або вихідні дані. Замовник згідно з вимогами глави 4.4 цього розділу звертається до ОСР, до електричних мереж системи розподілу якого приєднані електроустановки суб`єкта господарювання, щодо видачі проєкту договору про нестандартне приєднання і технічних умов та надає ОСР відповідні технічні вимоги та/або вихідні дані, отримані від суб`єкта господарювання. ОСР протягом 10 робочих днів з дня отримання відповідного звернення видає замовнику проєкт договору про нестандартне приєднання, технічні умови та відповідні технічні вимоги суб`єкту господарювання щодо організації комерційного обліку електричної енергії та забезпечення контролю дотримання суб`єктом господарювання величини дозволеної до використання потужності. Замовник має право письмово звернутися до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику нагляду (контролю) в галузі електроенергетики, для отримання висновку щодо технічної обґрунтованості вимог технічних умов. При виконанні такого приєднання мають виконуватися такі умови: 1) електроустановки замовника, що приєднуються, не можуть погіршувати якість електропостачання існуючих Користувачів, приєднаних у цьому енерговузлі; 2) схема приєднання електроустановки до електричних мереж не може виконувати функції транзитної установки для живлення інших Користувачів; 3) має бути забезпечений окремий комерційній облік електричної енергії, відпущеної, виробленої, включаючи витрати на власні потреби, електроустановками замовника (електроустановки власних потреб приєднуються за рахунок договірної потужності суб`єкта господарювання), відповідно до вимог Кодексу комерційного обліку; 4) суб`єкт господарювання та замовник після реалізації проекту мають забезпечити виконання доведених завдань (виданих диспетчерських команд) щодо примусового розвантаження, АЧР тощо; 5) електроустановки з виробництва електричної енергії замовника мають відповідати вимогам щодо генеруючих одиниць типу А (регулювання напруги, реактивної потужності, моніторингу показників); 6) замовник має погодити проектну документацію в частині виконання технічних вимог: із суб`єктом господарювання на відповідність технічним вимогам та/або вихідним даним; із ОСР на відповідність технічним умовам. Суб`єкт господарювання має погодити з ОСР проектну документацію в частині виконання технічних умов ОСР щодо організації комерційного обліку електричної енергії та забезпечення контролю дотримання суб`єкта господарювання величини дозволеної до використання потужності; 7) суб`єкт господарювання разом із замовником забезпечує виконання погоджених ОСР проектних рішень, а також повідомляє ОСР про завершення будівництва та підключення об`єкта (електроустановок) замовника. У разі приєднання електроустановок замовника до електричних мереж суб`єкта господарювання, який не є ОСР, плата за приєднання до таких електричних мереж ОСР не нараховується. З огляду на вищевикладене, Товариство рекомендує, з метою погодження приєднання власного об`єкта до електричних мереж суб`єкта господарювання, звернутися до цього суб`єкта господарювання та отримати від нього технічні вимоги та вихідні дані для приєднання. Відтак, отримавши відповідні технічні вимоги та вихідні дані, слід звернутися до Товариства з відповідною заявою про приєднання, з наданням вищевказаних технічних вимог та вихідних даних, а також інших документів, вичерпний перелік яких передбачений пунктом 4.4.2 Кодексу (т. 2 а.с. 17-18).

22.06.2020 за вих. № 192 на адресу АТ «Вінницяобленерго» було надіслано адвокатський запит Путіліна Є.В. з проханням надати наступну інформацію. Згідно з договором про постачання електричної енергії від 07.07.2006 № 531 ОСОБА_1 надано дозволену потужність 160+150кВт (при чому вказана дозволена потужність проставлена в договорі ручкою та не застережена підписами сторін і печаткою). Частину дозволеної потужності 149кВт, згідно з технічними умовами від 16.05.2018 та договору про приєднання до електричних мереж від 16.05.2018 зменшено та надано ФОП ОСОБА_5 . Листом АТ «Вінницяобленерго» від 24.04.2020 на адвокатський запит повідомлено, що на ЗТП № 226, належну ОСОБА_1 , дозволена потужність становить 160 кВт. Яка саме дозволена потужність 160 чи 310 кВт надана ОСОБА_1 згідно з договором про постачання електричної енергії від 07.07.2006 № 531 та скільки на даний час залишилось дозволеної потужності на ЗТП № 226 належній ОСОБА_1 , що підтверджується його копією (т. 2 а.с. 19).

Листом № 08.14-7003 від 30.06.2020 АТ «Вінницяобленерго» адвокату Путіліну Є. В. було надано відповідь на запит від 22.06.2020 № 192, в якій зазначено, що на ЗТП № 226, яка розташована за адресою: смт Вороновиця, Вінницького району Вінницької області, дозволена потужність становить 160 кВт. Технічні умови на приєднання до даної ЗТП надавались ФОП ОСОБА_5 на потужність 149 кВт відповідно до листа-згоди ФОП ОСОБА_1 від 10.05.2018. На даний час технічні умови перебувають в стадії реалізації, відповідно залишок потужності на ЗТП № 226 складає 11 кВт, що підтверджується копією даного листа (т. 2 а.с. 20).

Судом також встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 12.09.2019 по справі № 127/9423/19 солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 (сорок одну тисячу дев`ятсот дев`ятнадцять) грн 51 коп. у відшкодування збитків, заподіяних невиконанням умов договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року. Даною постановою було встановлено, що 10 серпня 2018 року між сторонами був укладений попередній договір про наміри купівлі-продажу гаражу навісу, площею 1600,5 кв.м в АДРЕСА_1 . 07 вересня 2018 року ОСОБА_3 з однієї сторони як покупець, а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої - як продавці уклали договір купівлі-продажу цього нерухомого майна, за яким продавці передали у власність кожен в рівних частках, а покупець прийняв у власність зазначену будівлю. Відповідно до п. 4.3 договору продавці зобов`язані безкоштовно передати покупцю частину своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії), а також надати покупцю необхідні листи згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на ім`я покупця; надати згоду (безкоштовно) та необхідні документи на отримання покупцем додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію продавця № 226 загальною потужністю 400 кВт. Пунктом 6.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання договору винна сторона відшкодовує іншій стороні усі завдані збитки, в розмірі прямої та дійсної шкоди. Для висновку про відсутність вини відповідачів у порушенні зобов`язання, встановленого пунктом 4.3. договору купівлі-продажу 07 вересня 2018 року будівлі гаражу-навісу, саме відповідачі повинні були довести на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, що вони вжили усіх можливих заходів задля саме безкоштовної передачі позивачу частини своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт, зокрема надати йому необхідні листи-згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на його ім`я; безкоштовно надати згоду та необхідні документи на отримання ОСОБА_3 додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію № 226 загальною потужністю 400 кВт. Проте, жодних доказів вжиття таких заходів у справі немає. Навпаки, направлені їм за зазначеною у договорі купівлі-продажу адресою місця проживання пропозиції щодо виконання умови договору про передачу позивачу обумовлених договором потужностей електроенергії залишились без реагування. Натомість, ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 пропозицію щодо укладення договору оренди трансформаторної станції, укладення якого договором купівлі-продажу не обумовлювалось і прямо суперечить змісту його пункту 4.3 щодо саме безоплатної передачі відповідної потужності електроенергії.

Також постановою Вінницького апеляційного суду від 12.09.2019 по справі № 127/9423/19 було встановлено, що зі змісту пункту 4.3 договору купівлі-продажу видно, що обов`язок відповідачів безкоштовно передати позивачу частину своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт, надати необхідні листи-згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на його ім`я; надати згоду (безкоштовно) та необхідні документи на отримання додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію є солідарним (статті 541 ЦК України) (незалежно від того, що відчужене приміщення гаражу-навісу належало їм на праві спільної часткової власності, а трансформаторна підстанція перебуває у власності ОСОБА_1 ) (т. 1 а.с. 115-118, т. 2 а.с. 33-36).

В своїй постанові від 12.09.2019 по справі № 127/9423/19 Вінницький апеляційний суд зазначив, що для висновку про відсутність вини відповідачів у порушенні зобов`язання, встановленого пунктом 4.3. договору купівлі-продажу 07 вересня 2018 року будівлі гаражу-навісу, саме відповідачі повинні були довести на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, що вони вжили усіх можливих заходів задля саме безкоштовної передачі позивачу частини своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт, зокрема надати йому необхідні листи згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на його ім`я; безкоштовно надати згоду та необхідні документи на отримання ОСОБА_3 додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію № 226 загальною потужністю 400 кВт. Проте, жодних доказів вжиття таких заходів у справі немає. Навпаки, направлені їм за зазначеною у договорі купівлі-продажу адресою місця проживання пропозиції щодо виконання умови договору про передачу позивачу обумовлених договором потужностей електроенергії залишились без реагування. Натомість, ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 пропозицію щодо укладення договору оренди трансформаторної станції, укладення якого договором купівлі-продажу не обумовлювалось і прямо суперечить змісту його пункту 4. 3 щодо саме безоплатної передачі відповідної потужності електроенергії. Ні договір, ні ЦК України, ні інші акти цивільного законодавства не встановлюють необхідності додаткового узгодження порядку виконання такого зобов`язання.

Згідно з копіями постанов про закінчення виконавчих проваджень № 60355043 від 11.03.2020 та № 60373677 від 31.08.2020 рішення суду по справі № 127/9423/19, на виконання якого 17.10.2019 було видано виконавчий лист, виконано в повному обсязі (т. 2 а.с. 38, 40).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу Продавці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зобов`язані безкоштовно передати йому, як Покупцю частину своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії). Також вони зобов`язані надати Покупцю необхідні листи згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на ім`я Покупця; надати згоду (безкоштовно) та необхідні документи на отримання покупцем додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію продавця № 226 загальною потужністю 400 кВт. При цьому, пунктом 6.1 передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору винна сторона відшкодовує іншій стороні усі завдані збитки, в розмірі прямої та дійсної шкоди. Тому саме на підставі договору між сторонами виникло зобов`язання. Отже, саме відповідач ОСОБА_2 разом з іншим відповідачем ОСОБА_1 взяли на себе відповідні зобов`язання, незалежно від того хто являється із них ФОП і власником трансформаторної підстанції, тому і відповідальність за невиконання вказаного зобов`язання мають нести спільно.

Під час розгляду даної справи відповідачами не доведено на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, що вони вжили усіх можливих заходів задля безкоштовної передачі позивачу частини своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт, зокрема надали йому необхідні листи-згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на його ім`я; безкоштовно надали згоду та необхідні документи на отримання ОСОБА_3 додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію № 226 загальною потужністю 400 кВт.

Лист-згода, який наданий представником відповідачів в судовому засіданні як доказ того, що відповідачі виконали умови п. 4.3 Договору, не підтверджує факт такого виконання, оскільки він не відповідає вимогам, встановленим Кодексом систем розподілу, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 310.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконано умови п. 4.3 Договору купівлі-продажу від 07.09.2018, тому позовні вимоги ОСОБА_3 є законними та такими, що підлягають до задоволення.

Отже, висновки суду першої інстанції про необхідність зобов`язання відповідачів виконати взяті на себе договором зобов`язання відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів відповідачів про необхідність укладання договору про спільне використання електроустановки, оскільки ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність, а договір укладений з фізичною особою, то п. 4.3 договору купівлі-продажу визначає, що Продавці зобов`язані безкоштовно передати Покупцю частину своєї дозволеної потужності електричної енергії у розмірі 30 кВт (загальна дозволена потужність продавців складає 160 кВт електричної енергії). Також продавці зобов`язані надати Покупцю необхідні листи - згоди та інші документи для переоформлення 30 кВт на ім`я Покупця; надати згоду (безкоштовно) та необхідні документи на отримання покупцем додаткової електричної потужності 40 кВт через трансформаторну підстанцію продавця № 226 загальною потужністю 400 кВт. Отже, наявна неправомірна поведінка відповідачів, незалежно від того чи вони являються підприємцями чи ні, яка полягає у невиконанні взятих на себе зобов`язань, передбачених умовами п. 4.3 договору купівлі-продажу від 07.09.2018.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про недоведеність заявлених позовних вимог та безпідставне задоволення позову, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Щодо апеляційної скарги представника відповідачів на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.11.2020, суд зазначає про наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною 2 статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Судом першої інстанції у цій справі встановлено, що позивачу правнича допомога надавалась адвокатом Путіліним Є. В. згідно договору про надання правничої (правової) допомоги № 33 від 07.05.2019 та на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 513.

Згідно з актом здачі-прийняття робіт від 06.11.2020 зазначено з чого складалася правова допомога, необхідний час для її здійснення та наведено відповідний розрахунок вартості робіт відносно витраченого часу.

Також в матеріалах справи знаходиться квитанція до прибуткового касового ордеру від 09 листопада 2020 року № 119119 про сплату ОСОБА_3 7 245,00 грн за надані послуги (а. с. 64 т.2).

Колегія суддів вважає, що надавши повну та всебічну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду справи, дотримуючись норми процесуального права, навівши у судовому рішенні необхідне мотивування, районний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо належного розподілу судових витрат, ухваливши відповідне додаткове рішення.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд залишив поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.1.2020 по справі № 638/7748/18 є безпідставними, оскільки у наведеній заявником постанові та оскаржуваному судовому рішенні встановлено різні фактичні обставини справи.

Зокрема у справі № 638/7748/18 в акті приймання правничої допомоги зазначений лише перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, що позбавило іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Питання судових витрат судом вирішено відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для розподілу судових витрат за перегляд справи судом апеляційної інстанції немає.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Вавшко Валерій Станіславович, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 листопада 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 січня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун