ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2412/19 Номер провадження 22-ц/814/167/21Головуючий у 1-й інстанції Троцька А.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача-адвокат Жовницька В.І.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2020 року, ухвалене суддею Троцькою А. І., повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення у зв`язку із зміною власника, -

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 червня 2005 року за її матір`ю ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 29 жовтня 2005 року ОСОБА_3 подарувала позивачу ОСОБА_1 вказану квартиру на підставі договору дарування. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 22 липня 2016 року позивач зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру. За життя мати ОСОБА_3 зареєструвала свою дочку ОСОБА_2 , яка є сестрою позивача, у квартирі АДРЕСА_1 .Мати ОСОБА_3 19.10.1999 року продала своїй дочці (відповідачу по справі) ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . Маючи своє особисте житло, а саме квартиру за вище вказаною адресою, відповідач, займає одну кімнату у квартирі позивача. На неодноразові прохання звільнити квартиру вона обіцяє, але не виконує. Позивач працює за кордоном в Полтаву приїжджає періодично. Без згоди власника відповідач завела у квартирі собаку та дві кішки, не слідкує за ними, вони справляють свої потреби прямо у квартирі, стоїть сморід, що чути у під`їзді на першому поверсі. У квартирі антисанітарія, кучі тарганів, відповідач не слідкує за квартирою і не сплачує комунальних послуг. Крім того відповідач поставила додаткові замки, ключів позивач не має. Відповідач не є членом сім`ї позивача - власника даної квартири, договору про найм житла не укладала, а отже не має жодної правової підстави займати дане житло. Просила позов задовольнити.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2020 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення у зв`язку із зміною власника відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за результатами розгляду справи не знайшло свого підтвердження чинення перешкод у користуванні спірною квартирою, протиправна антигромадська поведінка відповідача щодо позивача чи псування та руйнування належної квартири, суду не надано доказів створення неможливих умов для проживання позивача з відповідачем в одній квартирі, безпосередньої вини відповідача у створенні таких умов, наявності у відповідача іншого житла, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, то відсутні підстави для задоволення позову та виселення відповідача зі спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право приватної власності на спірну квартиру відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано за позивачем, відповідач не є членом її сім`ї як власника квартири, договір найму житла між ними не укладався, отже, відповідач не має жодної правової підстави займати спірну квартиру, перешкоджати вселитися у неї, провести ремонт та у подальшому продати. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування житлом виникає за наявності водночас таких умов, як особа повинна бути членом сім`ї власника житла та член сім`ї власника житла повинен проживати разом з ним. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що передбачено ч. 1 ст. 321 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати від осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач добровільно не пускає позивача до квартири, на контакт не йде, створює конфліктні ситуації, внаслідок її неправомірних дій вона не може повноцінно володіти квартирою, тому не має іншого способу, як звернутися до суду з даним позовом за захистом законних прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 червня 2005 року за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 22-23).

Згідно договору дарування від 29 жовтня 2005 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №2023 (а.с. 41).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №192640685 від 11.12.2019 року право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 22 липня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 73-74).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 01.02.1972 року ОСОБА_2 (власник) та з 02.08.2016 року ОСОБА_1 (власник), як вбачається з довідки КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради №876 від 14 березня 2019 року (а.с. 29).

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, встановила додаткові замки, ключі від яких не надала їй, створює антисанітарні умови у квартирі, не сплачує комунальні послуги.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано акт від 13 березня 2019 року про те, що ОСОБА_2 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 , порушує існуючі санітарні норми: утримує тварин, за якими не доглядає, що призводить до утворення великої кількості тарганів, смороду та сміття (а.с. 36).

Оцінюючи вказаний доказ, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що даний акт не може однозначно свідчити, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні житлом та систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі.

Також у матеріалах справи міститься копія листа начальника Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області про те, що 03.10.2018 року о 17.23 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що адресою АДРЕСА_4 відбувається конфлікт між заявницею та її тіткою, яка не впускає дівчину до квартири. По прибуттю на місце виклику конфлікт врегульовано мирним шляхом, заявниця він написання заяви та пояснень відмовилась. Також 03.10.2018 року о 18.02 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що адресою АДРЕСА_4 відбувається конфлікт. По прибуттю на місце виклику конфлікт врегульовано мирним шляхом, заявниця він написання заяви та пояснень відмовилась, своїх персональні дані не повідомила (а.с. 42).

Суд першої інстанції критично оцінив вказаний лист, оскільки він не має посилань на осіб, між якими виник конфлікт, крім того, особа яка викликала поліцію відмовилась надавати свої персональні дані, таким чином неможливо ідентифікувати між ким саме відбувався конфлікт, а тому даний лист не є належним та допустимим доказом.

Суд першої інстанції встановив, що надані квитанції про сплату комунальних послуг позивачем за квартиру АДРЕСА_1 , які датовані однією датою, не можуть свідчити про повне утримання квартири саме позивачем (а.с. 40). При цьому, норм щодо виселення з житла лише з причин несплати заборгованості законодавством України не передбачено. З приводу цього позивач має право вимагати притягнення відповідача до цивільно - правової відповідальності.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно наданого позивачем договору купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 1999 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 (а.с.31).

Проте, за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №139061766 від 25.09.2018 р. власником квартири АДРЕСА_2 зазначена ОСОБА_3 (а.с. 30).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позивача про те, що ОСОБА_2 має у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 , не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі, докази того, що відповідач має інше житло, відсутні.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є усунення перешкод позивачу у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача в іншу квартиру у зв`язку із зміною власника.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами, які народилися ІНФОРМАЦІЯ_3 , їх мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 41).

Згідно ксерокопії договору купівлі-продажу від 19.10.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В., зареєстрованого в книзі під реєстровим №4577, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_5 в цегляному жилому будинку, яка складається в цілому з кухні пл. 4,10 кв.м., кімнати жилої пл. 13,6 кв.м., туалету пл. 0,90 кв.м., жилою площею квартири 13,6 кв.м. (а.с. 31).

Зі змісту вказаного договору вбачається, що ця квартира належала продавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Кас`яненко Л.В. від 27.05.1999 року за реєстром №770, зареєстрованого в Полтавському бюро технічної інвентаризації 27.05.1999 р. по реєстровій книзі №125 за реєстровим №16928., продаж вчинено за 3 700 грн., вказані гроші продавець ОСОБА_3 одержала повністю від покупця ОСОБА_2 до підписання цього договору, всі витрати за складання та оформлення договору платить покупець. Договір підписано сторонами власноручно у присутності нотаріуса, особі сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_6 , що відчужується, перевірено. Як зазначено у договорі, у відповідності зі ст. 227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації за місцем знаходження у Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Оскільки договір вчинено 19.10.1999 р., тобто під час дії Цивільного кодексу України у редакції 1963 року, то згідно ст. 227 цього кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно п. 30 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом МЮ України №18/5 від 14.06.1994 р., зареєстрованої в МЮ України 07.07.1994 р. за №152/361(у чинній редакції на час посвідчення договору від 19.10.1999 р.) угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Такі документи нотаріус приймає лише при наявності на них запису про реєстрацію. Згідно п. 38 вказаної «Інструкції …» договір про відчуження майна, що підлягає реєстрації, а також угода про розірвання такого договору, якщо договір, що розривається, був зареєстрований у відповідному органі, повинні бути подані для реєстрації за місцем обліку цього майна, про що нотаріус зазначає у посвідчувальному написі і роз`яснює сторонам. Органу, який провадить відповідну реєстрацію майна, крім угоди про розірвання договору про відчуження майна для перереєстрації подається також правовстановлюючий документ, на підставі якого був посвідчений договір про відчуження, або виданий нотаріусом дублікат цього правовстановлюючого документа. Також згідно п. 49 вказаної «Інструкції …» при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно у осіб, які його відчужують. Документи щодо майна, що підлягає реєстрації, приймається нотаріусом за наявності відмітки реєструючого органу, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа.

Таким чином, відмітка реєструючого органу або реєстраційне посвідчення є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа, тобто і для договору купівлі-продажу від 19.10.1999 року, який, як зазначалося вище, підлягав реєстрації у Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Обов`язок такої реєстрації покладено на покупця, тобто ОСОБА_2 , яка його не виконала та відповідно не здійснила державну реєстрацію придбаної квартири АДРЕСА_2 , чим порушила вимоги діючого на той час законодавства, оскільки у разі проведення такої реєстрації у БТІ на договорі купівлі-продажу квартири від 19.10.1999 р. мав би стояти штамп БТІ про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 із зазначенням реєстраційного номеру у відповідній реєстраційній книзі, а як вбачається із ксерокопії договору, такий штамп БТІ на ньому відсутній.

Договір купівлі-продажу квартири № 47 від 19.10.1999 року не був ніким оспорений, є чинним, покупець ОСОБА_2 придбала вказану квартиру у свою приватну власність, внесла за неї відповідні грошові кошти.

Постановою КМ України від 16.05.2002 р. №661 «Про заходи щодо створення системи реєстрації прав власності на нерухоме майно», яка втратила чинність, встановлено, що держателем державного реєстру прав власності на нерухоме майно, крім земельних ділянок, є Міністерство юстиції, що відомості про об`єкти нерухомого майна вносяться до бази даних на підставі реєстрації об`єктів нерухомого майна, яка проводиться виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.

Згідно п.1.2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який є чинним з 03.08.2004 р., державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно п.п.1,2,4 ч. 1,2 ст. 3 вказаного Закону загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 12 цього Закону, зокрема, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

З 1 січня 2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, передбачена викладеним у новій редакції Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 01.07.2004 року, яка полягає у поєднанні в одному уніфікованому реєстрі інформації про всі існуючі права та обтяження стосовно об`єкта нерухомості (права власності, права користування (оренди), заставу/іпотеку/арешт такого об`єкта та ін.).

З цією метою інформація про об`єкти нерухомості, яка раніше містилася в 4 різних реєстрах (Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек та Державному реєстрі обтяжень об`єктів рухомого майна (у частині податкової застави об`єктів нерухомості)), з 1 січня 2013 року мала бути перенесена до єдиного уніфікованого реєстру - Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ("Реєстр").

Згідно із Законом, всі перераховані вище права та обтяження об`єктів нерухомості виникають з моменту їх державної реєстрації. При цьому права та обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо вони були зареєстровані відповідно до чинного законодавства або якщо таке законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав.

Починаючи з 1 січня 2013 року, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюють державні реєстратори Державної реєстраційної служби, а також нотаріуси, в якості спеціальних суб`єктів реєстрації речових прав і обтяжень.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 01.07.2004 р.) право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Згідно п.1,2 ч. 1 ст. 10 вказаного Закону інформаційне забезпечення Державного реєстру прав складає: база даних обліку земельних ділянок та іншого нерухомого майна, правочинів щодо нерухомого майна; дані технічної інвентаризації об`єктів нерухомості.

Згідно ч. 3,4 ст. 3 у редакції цього Закону від 16.07.2020 р., яка була чинна на час ухвалення судового рішення, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Процедура реєстрації прав і обтяжень стосовно об`єкта нерухомості встановлена Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22 червня 2011 року.

Зокрема, для того, щоб зареєструвати речове право на об`єкт нерухомості, заявник повинен подати державному реєстратору чи нотаріусу такі документи, як: заяву про реєстрацію прав; документ, що підтверджує виникнення/зміну/припинення права; документ, що підтверджує сплату держмита/плати за видачу витягу про реєстрацію; документи, що засвідчують особу/повноваження заявника. Державна реєстрація речових прав здійснюється за місцезнаходженням об`єкта нерухомості. Отже, правоволодільці не можуть здійснювати ніяких дій з об`єктами нерухомості до реєстрації права власності, а також здійснювати інші речові права відносно таких об`єктів у Реєстрі. Вказана ситуація склалася внаслідок того, що більшість БТІ вели відповідні реєстраційні справи у паперовому вигляді, тоді як Реєстр являє собою електронну базу даних, тому, відповідно, інформація, яка існувала в базах даних БТІ, була перенесена до Реєстру.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №139061766 від 25.09.2018 р. власником квартири АДРЕСА_2 зазначена ОСОБА_3 (а.с. 30), а доводи позивача про те, що ОСОБА_2 має у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 , не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки право власності виникає з моменту державної реєстрації, то такий висновок суду першої інстанції протирічить діючому законодавству у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень.

Факт відсутності державної реєстрації квартири АДРЕСА_6 , яка була придбана відповідачем у 1999 р. та коли існував інший порядок реєстрації у БТІ права власності на об`єкт нерухомого майна, з причин небажання покупця ОСОБА_2 здійснити у БТІ таку реєстрацію чи з причини не перенесення інформації з бази даних БТІ в Реєстр, не вказує на відсутність у ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_6 . Це право власності вона може зареєструвати у будь-який час у відповідності до вимог діючого законодавства.

З матеріалів справи також вбачається і це встановлено судом першої інстанції, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 червня 2005 року за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 22-23).

Із мотивувальної частини вказаного рішення суду вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати частково недійсним рішення №202 від 12.05.1992 р. виконкому Полтавської міської Ради народних депутатів в частині продажу кв. АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 , недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 10.12.1992 о., укладений нотаріусом Гризуновою С.В., недійсним договір дарування від 14.04.1994 р., укладений нотаріусом Тімченко І.А. цієї ж квартири, договір купівлі-продажу від 07.04.2000 р., укладений нотаріусом Корж Т.О. відносно цієї ж квартири та визнати за позивачем право власності на цю квартиру, посилаючись на те, що у вказаній квартирі проживає тривалий час, на 1992 рік була її квартиронаймачем, мала намір придбати квартиру у власність, нею були сплачені кошти за це житло, але документи на квартиру оформляла її дочка ОСОБА_2 , з невідомих їй підстав дозвіл на придбання житла був виданий на ім`я дочки, також були оформлені документи про її право власності, у послідуючому відповідач ОСОБА_2 також з невідомих їй причин уклала фіктивні договори по відчуженню цієї квартири з відповідачем ОСОБА_1 . Позивач внаслідок похилого віку бажала скласти заповіт, їй стало відомо, що вона не є власником житла.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що позивачем ОСОБА_3 у повному обсязі сплачені кошти за квартиру, з урахуванням її волевиявлення, проживання у квартирі вона фактично набула права власності на цю квартиру.

У подальшому згідно договору дарування від 29.10.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карнарук Н.В., ОСОБА_3 передала у власність безоплатно, а ОСОБА_1 прийняла належну дарувальнику кв. АДРЕСА_1 (а.с. 24).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №139059278 від 25.09.2018 р. власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 29.10.2005 р. у відповідності до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.07.2016 р. (а.с. 28).

Таким чином, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , маючи на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , яку придбала на власний розсуд 19.10.1999 року, залишається проживати у квартирі АДРЕСА_1 , що нею не заперечується, та вказує на те, що відповідач фактично забезпечена іншим житлом, проживає у спірній квартирі та зберігає в ній місце реєстрації, чим створює перешкоди позивачу у здійсненні права приватної власності відносно спірної квартири. Відповідач ОСОБА_2 у відповідності до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не позбавлена можливості зареєструвати за собою право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , не позбавлена можливості фактично проживати в цій квартирі та здійснити в ній реєстрацію свого місця проживання, т.я. з моменту переходу до позивача ОСОБА_1 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_7 році змінився власник цієї квартири і відповідачу це відомо.

Факт проживання відповідача у спірній квартирі, порушення нею існуючих санітарних норм підтверджується актом від 13.03.2019 р., складеним сусідами позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ними підписаним, засвідченим печаткою ЖЕО №2 (а.с. 36).

Згідно квитанцій «ПриватБанк» оплату комунальних послуг, які надаються за адресою кв. АДРЕСА_1 здійснює позивач ОСОБА_1 (а.с. 40, 155-156).

Про створення перешкод позивачу з боку відповідача у здійсненні праві власності на спірну квартиру також доводить лист-відповідь Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області від 19.03.2019 р., з якого вбачається, що між сторонами виникають конфлікти, у результаті чого надходять повідомлення на службу 102 (а.с. 42). Вказаний лист-відповідь суд першої інстанції оцінив критично, не визнав його належним та допустимим доказом, проте, колегія суддів з цим не погоджується, оскільки лист-відповідь містить адресу, за якою здійснювалися виклики поліції: кв. АДРЕСА_1 , зазначено про виїзд патрульної поліції за цією адресою, де відбувався конфлікт, виклики зареєстровано у Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Полтавського відділу поліції за №30127,30132 від 03.10.2018 р .(а.с. 42).

Спірна квартира має статус приватної власності позивача, відносно якої здійснена державна реєстрація права власності. Посилання суду першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення на норми ЖК УРСР, а саме на ст. 157 та ст. 116 цього Кодексу є безпідставним, оскільки вказані норми передбачають виселення особи без надання іншого жилого приміщення, а у даному випадку позивач просить усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення позивача з цієї квартири у квартиру, яка належить відповідачу на праві приватної власності.

Посилання суду першої інстанції на втрату позивачем житла та на непропорційність втручання у це право є безпідставними, оскільки у наведених судом першої інстанції рішеннях ЄСПЛ та у справі №1326/1314/2012 йдеться про виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, а у даній справі позивач просить виселити відповідача у житлову квартиру, яка належить останній на праві приватної власності з 1999 року.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову як обгрунтованого та доведеного у суді.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п.4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

По справі вбачається, що ОСОБА_1 сплатила 768,40 грн. судового збору при подачі позову (а.с. 12), також сплатила 1261,20 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги (а.с. 151), а всього 2 029,60 грн., ця сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 .

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 1,2,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 1,2,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення у зв`язку із зміною власника задовольнити.

Усунутиперешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 у квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку із зміною власника.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 029,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов