Провадження № 22-ц/812/69/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Миколаїв

справа № 488/2132/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 27 січня 2020 року суддею Селіщевою Л.І. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2

в інтересах Управління комунального майна Миколаївської міської ради

до ОСОБА_1

про стягнення орендної плати та повернення майна,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2, діючи в інтересах Управління комунального майна Миколаївської міської ради, звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати та повернення майна.

У позові зазначав, що 23.08.2011 року Управлінням з використання та розвитку комунального майна Миколаївської міської ради з ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна № 6995, за яким у строкове платне користування передано нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 для використання в якості продовольчого магазину. Договір оренди припинив свою дію 24.07.2017 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою умов договору, внаслідок чого за період з 01.04.2016 року по 31.12.2017 року виникла заборгованість, прокурор просив (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління комунального майна Миколаївської міської ради 215 460, 53 грн., з яких 100 886, 56 грн. заборгованості з орендної плати, та 114 573, 97 грн. неустойки. Також просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути власнику передане за договором приміщення.

Відповідачка участі у судових засіданнях не приймала, подала відзив на позовну заяву, в якому вказувала на відсутність у прокурора повноважень на пред`явлення позову та зазначала, що як фізична особа-підприємець вона припинила свою діяльність 31.08.2016 року, а як фізична особа не набула обов`язку виконувати умови договору оренди, також вважала договір оренди нікчемним у зв`язку з тим, що підвальне приміщення є власністю співвласників багатоквартирного будинку, а не Миколаївської міської ради.

У відповіді на відзив Управління комунального майна Миколаївської міської ради зазначало, що у разі припинення діяльності відповідачка мала повернути орендоване приміщення, про що, за умовами договору оренди, мав бути складений акт, проте приміщення ОСОБА_1 не повернула та заборгованість з орендної плати не сплатила.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2020 року позов задоволено, з ОСОБА_1 на користь УКМ ММР стягнуто 215 460, 53 грн. заборгованості та 4 994 грн. судових витрат. Також ОСОБА_1 зобов`язано повернути УКМ ММР нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .

Рішення мотивоване тим, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і норм діючого законодавства.

Ухвалою цього ж суду від 26 жовтня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на заочне рішення, в якій просила рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на те, що спір підлягав розгляду за правилами господарського судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на наявність підстав для розгляду справи за правилами цивільного судочинства, оскільки на час пред`явлення позову відповідачка припинила свою діяльність як фізична особа-підприємець.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

З матеріалів справи вбачається, що 23.08.2011 року між Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_1 , яка діє на підставі свідоцтва № 002845 від 28.10.1997 року, укладено договір оренди нежитлового приміщення підвалу у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).

Предметом позову є стягнення заборгованості з орендної плати та пені, а також повернення приміщення, переданого за договором оренди.

З 15 грудня 2017 року набрав чинності ГПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». З цього часу, за приписами пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів, стороною в яких є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Відповідно до статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього кодексу, зокрема, фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, визначені у статті 20 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З огляду на приписи частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4 і 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (пункт 4.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

31.08.2016 року відповідачкою ОСОБА_1 підприємницьку діяльність припинено (а.с. 10-11).

У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Оскільки спірні правовідносини виникли з виконання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 умов господарського договору та не припинили обов`язку виконання цих зобов`язань для ОСОБА_1 , як для фізичної особи, то позов мав розглядатись за правилами господарського судочинства.

Зазначене кореспондується з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року по справі № 640/16902/18.

Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За правилами частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Так як суд першої інстанції зазначені вище вимоги діючого законодавства не врахував, то рішення суду підлягає скасуванню з закриттям провадження як такого, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно частини 4 статті 377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та відстрочено сплату 7 491 грн. судового збору до ухвалення судового рішення.

За приписами частини 2 статті 136 ЦПК України, у разі, коли сплата судових витрат була відстрочена до ухвалення судового рішення, ці витрати стягуються судовим рішенням.

Отже, з Миколаївської міської ради на користь держави підлягає стягненню 7 491 грн. судових витрат за розгляд апеляційної скарги апеляційним судом.

Керуючись статтями 255, 367, 368, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах управління комунального майна Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати та повернення майна, закрити.

Стягнути з Миколаївської міської ради () на користь держави 7 491 (сім тисяч чотириста дев`яносто одну) грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 27 січня 2021 року