Справа № 296/4344/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

за участю секретаря Алексеєнко В.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи Трофімова А.В.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 за участі заінтересованої особи ОСОБА_3 про продовження обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

У січні місяці 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаною заявою, в якій просить продовжити виданий Корольовським районним судом м. Житомира 03.07.2020 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 .

Вимоги заяви мотивовано тим, що ОСОБА_3 не усвідомив та не припинив свою протиправну поведінку відносно ОСОБА_1 та продовжував вчиняти домашнє насильство відносно заявниці, тому виникла необхідність у продовженні обмежувального припису на строк шість місяців.

В судовому засіданні заявник та її адвокат заяву підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в ній. Також, зазначили, що 19.01.2021 року між заявницею та ОСОБА_3 виник черговий конфлікт, оскільки останній відмовився віддавати дитину після побачення та наніс тілесні ушкодження ОСОБА_4

Заінтересована особа в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви, вказав на її безпідставність.

Суд, заслухавши вступне слово сторін та дослідивши надані докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом досліджуються саме представлені сторонами письмові докази на підтвердження обставин справі, на які вони посилались, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу.

Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03.07.2020 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- Заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- Заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, крім спілкування що стосується передачі дитини. В решті вимог відмовлено.

Так, з матеріалів заяви вбачається, що постановою Житомирського апеляційного суду від 13.10.2020 року постанову Баранівського районного суду Житомирської області від 16.06.2020 року щодо ОСОБА_3 скасовано. Прийнято нову постанову, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Згідно інформації ГУНП в Житомирській області від 28.10.2020 № 18аз/25/01-2020 та від 30.12.2020 № 25аз/25/01-2020, встановлено, що в період часу з 03.07.2020 по 30.12.2020 на спецлінію 102 ГУНП в Житомирській області з номеру мобільного терміналу НОМЕР_1 від ОСОБА_1 надійшло 30 повідомлень щодо неправомірних дій, вчинених відносно неї ОСОБА_3 , а саме: 17.07.2020 (п`ятниця),

24.07.2020 (п`ятниця), 31.07.2020 (п`ятниця), 04.08.2020 (вівторок - не повернув дитину після побачення), 22.08.2020 (субота - не повернув дитину після побачення), 29.08.2020 (субота - не повернув дитину після побачення), 01.09.2020 (вівторок - влаштував конфлікт по місцю роботи), 03.09.2020 (четвер - забрав дитину з дитсадка о 12:51 та не повернув після побачення), 26.09.2020 (субота - не повернув дитину після побачення), 29.09.2020 (вівторок - не повернув дитину після побачення), 01.10.2020 (четвер - конфлікт із заявником), 02.10.2020 (п`ятниця), 03.10.2020 (субота - о 12:03 розшукує заявницю по місцю роботи),

06.10.2020 (вівторок - розшукує заявницю по місцю роботи), 10.10.2020 (субота - не повернув дитину після побачення), 15.10.2020 (четвер - о 14:54 вчиняє фізичне насильство відносно заявниці), 16.10.2020 (п`ятниця - не повернув дитину, яку забрав напередодні), 03.11.2020 (вівторок - о 08:50 не повертає дитину, яку забрав напередодні; о 18:55 погрожує заявниці ножем та фізичною розправою),

04.12.2020 (п`ятниця - о 12:33 намагається викрасти дитину з дитсадка),

07.12.2020 (неділя - о 17:56 конфліктує на роботі у заявниці), 29.12.2020 (вівторок - не повернув дитину після побачення).

19.01.2021 року ОСОБА_1 подано заяву до слідчого відділу Житомирського відділу поліції заяву про вчинення неправомірних дій щодо неї та сина. Також, ОСОБА_1 видано направлення на проведення судово-медичного освідування на предмет наявності, локалізації, механізму утворення, давності та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

За тлумаченням статті 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати.

У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Opuz v. Turkey, no. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі, та підкресливши відповідальність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації.

Суд проголосив, що нездатність держави захистити жінок від домашнього насильства порушує їх право на рівний захист перед законом, навіть за відсутності наміру такої дискримінації. У рішенні Європейського Суду по справі Б. проти республіки Молдова (п. 51), та інших справах Європейський Суд також вказує, що необхідно визначити, чи національна влада знала чи повинна була знати про насильство, від якого потерпала заявниця, та про загрозу повторного насильства, і у випадку якщо так, то чи були вжиті всі розумні заходи для її захисту та покарання винного.

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно п.14 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд, приходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики повторного вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо заявниці, є високим вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту з метою превентивного уникнення можливості настання тяжких наслідків до кривдника необхідно продовжити обмежувальний припис, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність продовження обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, визначених рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03.07.2020 року, а саме:

- Заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- Заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, крім спілкування що стосується передачі дитини.

Однак, суд вважає за можливе встановити строк обмежувального припису три місяці, у зв`язку з чим заява підлягає частковому задоволенню.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно із ч.4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Керуючись ст.ст. 5, 9, 12, 19, 20, 81, 82, 141, 258, 259, 264, 265, 350-1-350-6, 350-7, 353, 354 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 за участі заінтересованої особи ОСОБА_3 про продовження обмежувального припису задовольнити частково.

Продовжити обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на строк три місяці, яким продовжити визначені наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- Заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- Заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, крім спілкування що стосується передачі дитини.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ід.н. НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ід.н. НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Суддя Ю. І. Драч