Номер провадження 2/754/5420/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 19 листопада 2021 року)

18 листопада 2021 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/10267/21

ОСОБА_1 - позивач

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» - відповідач

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - третя особа

Вимоги позивача: захист прав споживачів

Герасимчук І.А. - адвокат позивача

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, який подавався в новій редакції на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2021 і в якому позивач посилаючись на порушення своїх прав, як споживача просить визнати недійсним кредитний договір № 735838 від 03.05.2020 з підстав передбачених ст. ст. 215 і 230 ЦПК України.

Позивач у судове засідання не з`явився, зазначивши в позові прохання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності, а також подав відзив з проханням відмовити в задоволенні позову.

Третя особа в судове засідання не з`явилась і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надала. Хоча про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасникам справи достовірно відомо про наявність спору в суді та про час і місце розгляду справи.

З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи суд у судовому засіданні встановив наступне.

Між сторонами в електронному вигляді укладено договір № 735838 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.05.2020 за умовами якого позивачу надано кредит у сумі: 10000 грн. на строк 30 днів, який позивач повинен був повернути разом із процентами. Кредит надавався в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну карту позивача.

Між відповідачем і третьою особою укладено договір факторингу № 1 від 19.02.2021 за яким відповідач передав третій особи право вимоги до позивача за договором № 735838 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.05.2020.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2021 ТОВ «Діджи Фінанс» залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 229 ЦК України, 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. 2. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно ст. 230 ЦК України, 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Обґрунтовуючи позов щодо невідповідності договору № 735838 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.05.2020 вимогам Закону позивач посилається на те, що при укладенні договору було порушено ряд норм Законів України: «Про захист прав споживачів»; «Про споживче кредитування»; «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; «Про захист персональних даних»; «Про електронну комерцію».

Обґрунтовуючи позов щодо невідповідності договору № 735838 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.05.2020 вимогам ст. 230 ЦК України позивач посилається на те, що він при укладенні кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками відповідача їх умов.

У позові зазначається, що порушення своїх споживчих прав позивач вбачає в наступному: 1) порушення відповідачем ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачі»; 2) порушення відповідачем пунктів 8 і 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; 3) порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; 4) порушення відповідачем ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування»; 5) порушення відповідачем абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Перевіряючи викладені позивачем у позові доводи суд у судовому засіданні встановив наступне.

Зокрема, доводи позивача про ненадання переддоговірної інформації спростовуються скріншотом підтвердження процедури укладення електронного договору, паспортом споживчого кредиту, електронним підписом позивача, вчиненим 03.05.2020 в 10:59:02.

Доводи позивача, що кредитним договором не передбачено строк дії цього та відповідальність відповідача, спростовуються п. 1.3. договору (строк кредиту 30 днів. Повернення кредиту вказується в графіку).

Проценти за користування кредитом не є компенсацією вартості продукції, тому, доводи позивача про несправедливість умов договору є безпідставними.

Доводи про порушення умовами кредитного договору черговості сплати платежів є безпідставними та спростовуються самими умовами щодо черговості платежів, а також позивачем не надано конкретних правових доказів, які б свідчили про порушення відповідачем черговості платежів.

Згідно абзацу першого п. 18 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 № 361-ІХ, 2. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний: 18) зберігати (у спосіб, щоб оперативно надавати на запит відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, та в обсязі, достатньому для відновлення інформації щодо конкретних фінансових операцій, у тому числі у разі необхідності надання як докази у кримінальному провадженні) документи (у тому числі електронні), їх копії, записи, дані, інформацію щодо заходів, вжитих з метою виконання вимог у сфері запобігання та протидії, зокрема щодо здійснення належної перевірки клієнтів (у тому числі ідентифікації та верифікації представників клієнтів, встановлення їх повноважень), а також осіб, яким суб`єктом первинного фінансового моніторингу було відмовлено у встановленні ділових відносин та/або проведенні фінансових операцій, а також усі документи, що стосуються ділових відносин (проведення фінансової операції) з клієнтом (включаючи ділову, зокрема внутрішню, кореспонденцію, листування, звіти, запити, результати будь-якого аналізу під час здійснення належної перевірки клієнта), не менше п`яти років після припинення ділових відносин з клієнтом або завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом. Нормативно-правовим актом суб`єкта державного фінансового моніторингу, що відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду за суб`єктом первинного фінансового моніторингу, можуть встановлюватися більш тривалі строки та додаткові вимоги до порядку зберігання документів.

Відповідно до абзаців 5 - 7 листа Міністерства юстиції України від 26.04.2013 № 5543-0-33-13/6.1, адресованого Державній службі України з питань захисту персональних даних, також необхідно зазначити, що надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України. В той же час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону України "Про захист персональних даних").

Доводи позивача, що передбачена умовами кредитного договору його згода на беззастережну і необмежену згоду на обробку персональних даних є безстроковою та безвідкличною, що є незаконним та суперечить абз. 5.11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» є безпідставними і спростовуються текстом п. 9.7 самого договору № 735838 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.05.2020, а також позивач не надав суду конкретних правових доказів про недотримання відповідачем по відношенню до позивача п. 18 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 № 361-ІХ та абзаців 5 - 7 листа Міністерства юстиції України від 26.04.2013 № 5543-0-33-13/6.1, адресованого Державній службі України з питань захисту персональних даних.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; 2) електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Договір № 735838 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.05.2020 має електронну форму, тому, доводи позивача про недотримання письмової форми є безпідставними, оскільки договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили, що укладений між сторонами кредитний договір не відповідає вимогам Закону, а також доказів, які б свідчили про навмисно введення його відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення, позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.

За таких обставин, позов не підлягає задоволенню за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 7 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 7. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 25, ).

Судові витрати, понесені позивачем, покласти на позивача.

Судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: