МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/8288/17
Провадження № 22-ц/812/1273/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чулупа О.С. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення на його користь коштів за договором позики від 24 березня 2016 року у розмірі 98523,00 грн та суми 3 % річних 3409,16 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 березня 2016 року за усним договором позики, він передав відповідачу - ОСОБА_3 суму в розмірі 2 000,00 доларів США та 60 00,00 грн.

Після отримання вказаної суми коштів відповідачем була власноручно написана розписка від 24.03.2016 року, розписка була написана в присутності ОСОБА_5 , про що свідчить надпис на зворотному боці розписки.

Згідно зазначеної розписки відповідач зобов`язався повернути позичені кошти до 31 липня 2016 року. Однак із усієї позиченої суми повернув 12.02.2017 року лише 14 000,00 грн.

Неодноразові звернення до відповідача з проханням повернути позичені йому кошти були ним проігноровані. На дату подання позову заборгованість відповідача складає 98523,00 грн, а саме: 2 000 доларів США (що в національній валюті за курсом НБУ на 22.09.2017р. становить: (2 000.00 х 26,2615 )= 52 523 грн. 00 коп.; та 46000 грн. (60 000,00 грн. - 14 000,00 грн.).

09.08.2017 року позивачем за допомогою кур`єрної служби доставки «Нова пошта» на адресу відповідача була направлена письмова вимога про повернення позичених коштів, однак відправлення не було забране одержувачем протягом 30 днів.

15.08.2017 року відповідачу повторно направлена письмова вимога про повернення позичених коштів цінним листом з описом Укрпоштою. Однак, як свідчить інформація з сайту Укрпошти відправлення на даний час не вручене.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, окрім стягнення суми боргу відповідач повинен сплатити позивачу три проценти річних, виходячи з наступного розрахунку: (98 523,00 грн. х 3): 100 : 365 х 421 =3 409,16 грн, де 98523,00 грн. - сума заборгованості, 421 - кількість днів прострочення (з 01.08.2016р. - по 25.09.2017р.)

Посилаючись на викладені обставини та положення частин першої та другої статті 207, ст. 525, ч. 2 ст. 533, ч.2 ст. 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 101932 грн 16 коп., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1019,32 грн.

05 березня 2021 року відповідач ОСОБА_3 через свого представника адвоката Куценка Ю.О. звернувся до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення у справі від 15 жовтня 2019 року. Заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 15.10.2019 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника адвоката Куценко Ю.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність судового рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати заочне рішення від 15 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що перевірці підлягає період розрахунок боргу та 3% річних, оскільки з матеріалів позову та цивільної справи вбачається, що позивачем некоректно зазначається розмір курсу НБУ щодо долару США, який використовується. Так на зазначену в позові дату розрахунку курс був меншим від заявленого. Вказане впливає на розмір як основного боргу, так і розрахунок 3% річних, який відповідно є завищеним.

Крім того, зазначає, що необґрунтованим є використання при розрахунку 3% річних курсу долару США на дату звернення до суду (в позові заявлено 22.09.2017 року), оскільки борг відповідно до змісту позову виник 01.08.2016 року. У вказану дату (на день виникнення боргу) такий курс був значно меншим, що також суттєво впливає на розрахунок боргу.

Також, вважає, що суд першої інстанції, позбавивши відповідача участі у справі, тим самим не дав йому можливості надати суду доводи, щодо спростування самого факту написання такої розписки, її достовірності. Оскільки відповідач заперечує факт написання такої розписки.

Зазначене свідчить про те, що є підстави для призначення судової почеркознавчої експертизи для з`ясування питання, чи написав ОСОБА_3 розписку від 24.03.2016 року. Відмова у призначенні експертизи є прямим порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 12 ЦПК України щодо принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги. Крім того пояснив, що на даний час відповідач не бажає призначати по справі експертизу, надавати суду зразки підпису, тощо.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що згідно дослідженої розписки від 24.03.2016 р. відповідач отримав від позивача позику в сумі 2000 доларів США та 60 000 гривень та зобов`язався повернути борг до 31 липня 2016 року. Отже, сторони уклали договір позики грошових коштів.

Відповідач зобов`язання щодо повернення взятих в позику коштів не виконав в повному обсязі, тому існує заборгованість.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути борг у розмірі 101932,16 грн. з яких: 98523,00 грн. сума заборгованості, 3409,16 грн. 3% річних. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також сума сплаченого судового збору в розмірі 1019,32 грн.

Проте до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223).

Стаття 280 ЦПК України також передбачала, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до частин шостої, сьомої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Юридичним особам та фізичним особам-підприємцям у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи (ч.6 ст.130 ЦПК України).

Згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка відповідно до ст. 131 ЦПК України надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою особі, яка не має офіційної електронної адреси, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа, а виклик відповідача до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України здійснювався тільки у разі, якщо зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи відповідача невідоме.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи є дані про зареєстроване місце проживання відповідача.

Поштові конверти, адресовані судом відповідачу, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернуті відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання ( а. с. 21, 27).

Матеріали справи свідчать також про те, що в судове засідання, призначене на 15 жовтня 2019р. відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, на що у суду з урахуванням викладеного вище були відсутні правові підстави. За такого відсутні підстави для висновку про те, що повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи було здійснено у відповідності до вимог зазначеного законодавства.

Отже, судом першої інстанції було порушено право відповідача знати про час і місце судових засідань ( ст. 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Відповідно до ч.1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач вказував, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати право на захист своїх інтересів, що в матеріалах справи відсутні достатні докази для задоволення позовних вимог позивача.

Суд першої інстанції в ухвалі від 28 квітня 2021р. вважав, що відповідач не надав переконливих доказів про поважність причин його неявки в судове засідання та також доказів на спростування висновків суду, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі відповідач повторно вказав на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, що само по собі є поважною причиною для неявки до суду, а тому не зміг реалізувати своє право на захист своїх інтересів в суді.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1ст.8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (ч.1 ст.6, ч. 1 та 2 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заочним рішенням суду у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на захист своїх інтересів в суді. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Згідно ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Приймаючи рішення у справі колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_3 не виконав умов укладеного із ОСОБА_4 договору позики, оформленого розпискою від 23 березня 2016р. про отримання 2000 доларів США та 60000грн., за якою він отримав дані кошти та зобов`язався повернути до 31 липня 2016р.

Дана розписка, як стверджує позивач власноручного написана та підписана відповідачем. Належних та допустимих доказів на спростування даного факту відповідачем надано не було.

Представнику відповідача апеляційним судом було роз`яснено право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та надати для цього суду вільні та експериментальні зразки підпису та почерку відповідача. Проте, представник відповідача повідомив суд, що відповідач на даний час не наполягає на проведенні такої експертизи, що у нього відсутні вільні зразки підпису. Тому просив переглядати рішення з інших підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Не надано відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову також будь-яких доказів того, що між ним та позивачем, як зазначив в суді апеляційної інстанції представник відповідача, виникли правовідносини, пов`язані з поставкою обладнання, яку нібито здійснив відповідач для позивача і на підтвердження чого могла бути написана розписка про отримання коштів. При цьому колегія суддів враховує, що наявна в матеріалах справи розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема, як підтвердження отримання коштів для здійснення поставки обладнання.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За такого, слід дійти висновку, що між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача 2000 доларів США та 60000грн. та зобов`язався повернути їх до 31 липня 2016р., на підтвердження чого позивачем надано суду оригінал розписки від 23 березня 2016р.

Як стверджує позивач відповідач повернув йому 12 лютого 2017р. 14000грн., інша сума боргу не повернута. Даний факт відповідачем належними та допустимими доказами не спростований.

Оскільки відповідач у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму залишку основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума заборгованості повинна бути визначена не на час звернення до суду, як це зробив позивач, хоча і зазначив неправильний курс долара США, а на 01 серпня 2016р., коли виник борг, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за таким невиконаним зобов`язанням, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора чи передачі йому коштів готівкою).

Застосовуючи правило аналогії закону, слід дійти висновку, що за договором позики між фізичними особами, днем платежу також є день фактичної передачі боржником коштів готівкою стягувачу чи зарахування їх на рахунок стягувача, а не зазначений в договорі позики день, до якого повинно було бути виконане зобов`язання у разі його не виконання в цей день, якщо в договорі сторони прямо це не передбачили.

Оскільки належних та допустимих доказів повернення взятих в борг коштів, в тому числі у розмірі 2000 доларів США за розпискою суду надано не було, то відповідно до положень статті 533 ЦК України, днем платежу слід визнавати день ухвалення судового рішення.

Офіційний курс НБУ долара до української гривні станом на 18.08.2021р., який публікується в пресі та на офіційному сайті НБУ, є вільно доступною інформацію і не підлягає доказуванню. Станом на 18.08.2021р. цей курс становив 26,6455 дол. США за 1 грн.

Таким чином станом на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції не повернута відповідачем позивачу сума в доларах США в гривневому еквіваленті становить 53291грн. Крім того, відповідачем не повернута позивачу також сума коштів, отримана ним в гривні, у розмірі 46000грн. Тобто, загальна сума боргу за договором позики становить у гривневому еквіваленті 99291грн.

Проте, позивач в позовній заяві просив стягнути борг в гривневому еквіваленті у розмірі 98523 грн. по курсу НБУ станом на 22.09.2017р., зазначивши, що гривневий еквівалент 2000 доларів США становить 52523грн. Тому апеляційний суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, вважає, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі, зазначеному в позовній заяві, яка є меншою, ніж сума боргу на час ухвалення апеляційним судом рішення у справі.

При прийнятті рішення апеляційний суд керується також правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 24.09.2014р. у справі № 6-145цс14.

При визначенні суми 3 % річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК України, апеляційний суд виходить з того, що ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Сума 3% річних з урахуванням повернутої 12 лютого 2017р. суми у розмірі 14000 грн. в межах заявлених позовних вимог станом на 25.09.2017р. становить:

-за період з 01.08.2016р. по 12.02.2017р. за 195 днів 1756, 81грн. ((49613грн. (гривневий еквівалент 2000 доларів США станом на 01.08.2016р.) + 60000грн.) х3%:365х195=1756,81грн);

за період з 13.02.2017р. по 25.09.2017р.(день звернення позивача до суду) за 225 днів 1763, 18грн. ((49613грн. (гривневий еквівалент 2000 доларів США станом на 01.08.2016р.) + 46000грн.) х3%:365х225=1763,18грн);

Таким чином загальна сума 3% річних в межах заявлених позовних вимог становить 3519,99 грн.

Проте, позивач в позовній заяві просив стягнути 3% річних у розмірі 3409,16грн.

Тому апеляційний суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, вважає, що стягненню підлягає сума 3% у розмірі, зазначеному в позовній заяві, яка є меншою, ніж визначена приведеним вище розрахунком.

Таким чином загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах заявлених позовних вимог становить 101932грн.16 коп. ( 98523 грн. + 3409,16грн.= 101932,16грн.).

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у загальній сумі 101932 грн 16 коп., з яких заборгованість за договором складає

98523 грн., а сума 3% річних, нарахованих згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, складає 3409,16грн.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1019,32грн. Позовні вимоги задоволено на 100%. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на сплату судового збору у розмірі 1019,32грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2 , місце проживання - АДРЕСА_2 ) 101932 грн 16 коп., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1019,32 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 19 серпня 2021 року