ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Чернівці

Справа № 716/974/20

Провадження №22-ц/822/98/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар - Ковальчук Н.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 , представників відповідачів - ОСОБА_3 , Пендюра В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до органу опіку та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області, ОСОБА_2 про повернення дітей, головуючий у І-й інстанції - Стрілець Я.С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до органу опіку та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області, ОСОБА_2 про повернення дітей.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2019 неповнолітні діти були відібрані від неї та батька ОСОБА_7 без позбавлення батьківських прав та передані Заставнівській РДА як органу опіки та піклування. Вказаним рішенням з них стягуються аліменти на користь органу опіки та піклування чи осіб, яким будуть передані діти, в розмірі 1013,50 грн на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також в розмірі 813 грн на утримання ОСОБА_6 .

Зазначала, що розпорядженням Новоселицької районної державної адміністрації від 11 червня 2019 року №122-р було встановлено опіку над ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Розпорядженням Новоселицької районної державної адміністрації від 04 грудня 2019 року №229-р встановлено опіку над ОСОБА_4 . На час винесення Заставнівським районним судом Чернівецької області рішення про відібрання дітей вона проживала без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , який є батьком двох малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказувала на те, що основною підставою для винесення Заставнівським районним судом Чернівецької області рішення про відібрання дітей було зловживання нею та ОСОБА_7 спиртними напоями, що в свою чергу негативно впливало на психологічне здоров`я дітей. Після відібрання у неї дітей вона зробила для себе належні висновки, бажає бути гарною матір`ю для своїх дітей. Вона відвідує навчально-виховний комплекс де спілкується з педагогами та цікавиться шкільним життям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 . Вона працює кухонним робітником, має самостійне джерело доходу, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, спиртними напоями не зловживає, має власне житло, створила належні умови для проживання дітей.

У грудні 2019 року вона звернулася у службу у справах дітей із заявою про повернення їй дітей, однак у поверненні дітей їй було відмовлено.

Просила повернути їй дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд безпідставно не взяв до уваги характеристику Горішньошеровецької сільської ради від 19 вересня 2019 року №1343, з якої вбачається, що вона зарекомендувала себе з позитивної сторони, за період після вилучення із сім`ї дітей в нетверезому стані вона помічена не була, в неї є власне житло. З метою уникнення будь-яких насильницьких дій чи інших дій, які б суперечили інтересам дітей з боку ОСОБА_7 , вона вирішила з ним розлучитися та на даний час ОСОБА_7 проживає окремо.

Вважає, що підстави, які стали причиною відібрання у неї малолітніх дітей, відпали, її поведінка істотно змінилася, вона дійсно бажає виховувати своїх дітей, а їх повернення в біологічну сім`ю не створюватиме небезпеку для їх життя та здоров`я, не суперечитиме їх інтересам.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що позивачка на теперішній час не працює, забезпечити належні умови проживання та виховання дітям не здатна, продовжує співмешкати з ОСОБА_7 , який застосував до дітей фізичне насильство та діти не бажають проживати з матір`ю в таких умовах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивачкою не доведено, що причини, які перешкоджають належному вихованню дітей їх матір`ю, відпали, оскільки ОСОБА_1 продовжує зловживати алкоголем, постійного місця роботи не має, продовжує співмешкати з ОСОБА_7 , який застосовував до дітей фізичне насильство.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2019 року, що набрало законної сили, дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відібрано від позивачки ОСОБА_1 , а також вирішено стягувати з останньої на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 аліменти в розмірі по 1013,50 грн щомісячно на кожну дитину до їх повноліття, та на утримання ОСОБА_6 аліменти в розмірі 813 грн щомісячно до її повноліття.

Також встановлено, що згідно з розпорядженнями Новоселицької РДА №229р від 04 грудня 2019 року та №122-р від 11 червня 2019 року над дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено опіку та їх опікуном призначено бабусю ОСОБА_2 .. В сім`ї останньої діти проживають на даний час.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_1 , складеного 27 липня 2020 року, вбачається, що умови проживання задовільні, немає сучасних зручностей, необхідних для проживання дітей, ОСОБА_1 зловживає алкогольними напоями.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно з частиною третьою статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини, відпали.

Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що обставини, які стали причиною відібрання у неї малолітніх дітей, перестали існувати, її поведінка істотно змінилася, вона дійсно бажає виховувати дітей, а їх повернення на виховання в біологічну сім`ю не створюватиме небезпеку для їх життя та здоров`я, не суперечитиме їх інтересам, оскільки належними та допустимими доказами це не підтверджено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2020 року без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак