Справа № 352/1495/19
Провадження № 22-ц/4808/1256/21
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

з участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суд від 04 червня 2021 року, в складі судді Хоминець М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_2 31 липня 2019 року звернулась в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_1 у якому, збільшуючи позовні вимоги, просила поновити їй пропущений з поважних причин строк позовної давності, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 22 від 23 квітня 2001 року та свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння, видане виконавчим комітетом Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області на ім`я ОСОБА_3 зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 15 травня 2001 року за реєстровим № 489; визнати недійсним в ј частині договір дарування, посвідчений 04 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1719, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ј (одну четверту) частину вказаного будинковолодіння як частку в майні колишнього колгоспного двору.

Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що будинковолодіння АДРЕСА_1 з часу його створення мало статус майна колгоспного двору, членами якого станом на 15.04.1991 року були: її та відповідачки батько ОСОБА_3 , їх матір ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вказаним чотирьом членам колгоспного двору майно двору належало у рівних частках. Після введення в дію Закону України «Про власність» з 15.04.1991 року вказані члени двору стали співвласниками майна двору по ј частині кожен. Їй також належить ј частина будинковолодіння. Від своєї частки у майні двору вона не відмовлялась, постійно проживала, була зареєстрована та користувалась даним майном, продовжує проживати у будинковолодінні та користуватись своєю часткою до цього часу. Без її згоди та відома батько ОСОБА_3 уклав договір дарування, посвідчений 04 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу згідно якого він подарував ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Оскільки оспорюваний договір дарування порушує її права як співвласника будинковолодіння, просила вказаний договір визнати недійсним в ј частині.

Під час розгляду даної справи їй стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів № 233 від 19.12.1989 року голові колгоспного двору ОСОБА_3 надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 (на даний час АДРЕСА_1 , що належав колгоспному двору. Всупереч вказаному рішенню, рішенням виконкому Поберезької сільської ради № 22 від 23 квітня 2001 року за ОСОБА_3 визнано право приватної власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності від 15.05.2001 року.

Вказаними рішеннями і свідоцтвом про право власності порушено її право власності на частку в майні колишнього колгоспного двору.

Рішенням Тисменицього районного суду від 04 червня 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області №22 від 23 квітня 2001 року «Про визнання права власності на будинковолодіння».

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , видане 15 травня 2001 року виконавчим комітетом Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 15 травня 2001 року за реєстровим номером №489.

Визнано недійсним в ј частині будинковолодіння АДРЕСА_1 договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 04 жовтня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрований у реєстрі за №1719.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , як частку в майні колишнього колгоспного двору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2444,80 грн судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону щодо законності та обґрунтованості.

Зазначає, що ухвалою суду від 05.08.2019 року відкрито провадження у справі, а ухвалою суду від 27.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті і тільки 21.04.2021 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, якою залучила до участі співвідповідача Єзупільську селищну раду Івано-Франківської області.

Зазначає, що суд не дотримавшись вимог ст. 49 ЦПК України прийняв заяву позивачки про збільшення позовних вимог після закінчення підготовчого засідання.

Вважає, що позивачка пропустила строк позовної давності без поважних причин. Позивачка у 1995 році одружилась з ОСОБА_7 , після чого вибула з спірного домоволодіння, та не проживала в ньому до 2009 року.

В позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що з матеріалів справи №352/1353/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням, їй стало відомо, що ОСОБА_1 є власницею будинковолодіння АДРЕСА_1 . Однак таке твердження не відповідає дійсності, оскільки остання з 2009 по 2019 рік неодноразово отримувала в Поберезькій сільській раді довідки про склад сім`ї, де зазначалось, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Тобто зі змісту даних довідок позивачці було відомо хто є дійсним власником спірного будинковолодіння.

Крім того, батько сторін ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому після його смерті позивачка, як спадкоємець першої черги, могла довідатись про те, що він на день смерті не був власником спірного будинковолодіння.

Про застосування строків позовної давності представником відповідачки подано письмове клопотання, яке міститься у відзиві. Позивачка у поданій заяві про збільшення позовних вимог підтвердила факт пропуску строку позовної давності.

Враховуючи наведене суд, дійшовши висновку, що позов є підставний, повинен був застосувати строк позовної давності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

ОСОБА_2 надіслала на адресу апеляційного суду заяву, в якій вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу представника відповідачки залишити без задоволення, а рішення суду без змін, розгляд справи проводити у її відсутності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_9 ОСОБА_10 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення вищезазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що рішенням виконкому Поберезької сільської ради від 23.04.2001 року № 22, свідоцтвом про право власності від 15.05.2001 року та договором дарування від 04.10.2008 року, які оспорюються позивачкою, порушено її право власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, її незаконно позбавлено права власності на ј частину спірного будинковолодіння і оскільки про порушене право вона дізналася у 2019 році, то таке право підлягає захисту.

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що спірне будинковолодіння АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані та проживають позивачка ОСОБА_11 , відповідачка ОСОБА_12 із сім`єю та матір сторін ОСОБА_4 , мало статус колгоспного двору.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області № 233 від 19.12.1989 року голові двору ОСОБА_3 надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , який належав колгоспному двору.

Станом на 1991 року у колгоспному дворі проживали ОСОБА_3 голова двору, який був членом колгоспу «Тепличний», працював будівельником, його дружина ОСОБА_4 та неповнолітні дочки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Вказані обставини підтверджуються довідкою виконкому Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 29.07.2019 року № 844 (а.с.8), засвідченою державним архівом Івано-Франківської області копією рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області № 233 від 19.12.1989 року з доданим до нього списком громадян та голів колгоспних дворів по с. Побережжя (а.с. 69, 71-72), засвідченими старостою с. Побережжя копіями з погосподарських книг Поберезької сільської ради за 1986-1990 років, 1991-1995 років по господарству ОСОБА_3 (а.с.74-76).

Рішенням виконавчого комітету Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 22 від 23 квітня 2001 року «Про визнання права власності на будинковолодіння» за ОСОБА_3 визнано право приватної власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 93).

На підставі вказаного рішення виконавчий комітет Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 15.05.2001 року видав батькові сторін ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с. 59).

Право приватної власності ОСОБА_3 на спірне будинковолодіння, що складається з житлового будинку А житловою площею 58,2 кв.м. загальною площею 178,9 кв.м, літньої кухні Б, сараїв В, Г, вбиральні Д, криниці №1, огорож №2, №3, №4, зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 15.05.2001 року, про що внесено запис у реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 489 (а.с.60).

У подальшому ОСОБА_3 подарував спірне будинковлодіння відповідачці ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04.10.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 1719 (а.с.54).

Право приватної власності відповідачки ОСОБА_1 на спірне будинковолодіння зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 28.10.2008 року (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 28)

Відповідно до частини першої статті 120 Цивільного кодексу Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК Української РСР), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з частиною другою статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було набуте до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням виконкому Поберезької сільської ради від 23.04.2001 року № 22, свідоцтвом про право власності від 15.05.2001 року та договором дарування від 04.10.2008 року, порушено право позивачки на ј частку в майні колишнього колгоспного двору домоволодіння АДРЕСА_1 .

Разом з тим, суд вважав встановленим той факт, що про порушення свого права позивачка дізналася у 2019 році, коли відповідачка стала її виганяти з домоволодіння та звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом її виселення.

Однак такий висновок суду не відповідає зібраним доказам по справі та встановленим обставинам.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom») § 51)), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) § 43)).

У рішенні від 22 липня 2014 року у справі «Grafescolo S.R.L. v. The Republic of Moldova» ЄСПЛ зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло привести до відмови в позові. Проте суд не навів ніяких обґрунтованих причин для невзяття до уваги цього важливого аргументу (§ 22, 23).

Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку на звернення до суду) за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності.

Позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалася на те, що їй як колишньому члену колгоспного двору належить 1/4 частка будинковолодіння АДРЕСА_1 . Вважаючи себе співвласником вказаного будинковолодіння з 1991 року позивачка зобов`язана була знати про стан своїх майнових прав, однак не вживала заходів для оформлення права власності на вказаний будинок, будучи зареєстрованою у вказаному будинковолодінні повинна була знати про те, що право власності на нього з 15 травня 2001 року належало її батьку ОСОБА_3 , а з 04 жовтня 2008 року належить її сестрі ОСОБА_1 , оскільки така інформація була доступна позивачці, крім того, була відображена у довідках про склад сім`ї, виданих їй виконкомом Поберезької сільської ради від 19 лютого 2015 року.

Позивачкою не спростовано доводи відповідачки про те, що про оспорюване свідоцтво про право власності та договір дарування спірного будинковолодіння, та їх зміст вона знала до подання позову про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням шляхом виселення позивачки.

Факт отримання довідки Поберезької сільської ради від 19 лютого 2015 року про склад сім`ї, у якій відповідачка ОСОБА_1 зазначена як власник спірного домоволодіння позивачкою також не спростовано.

Крім того, позивачкою не представлено доказів того, що вона як власник ј частки спірного домоволодіння несла будь-які витрати по утриманню належного їй нерухомого майна.

Таким чином, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги посилання відповідачки на пропуск позивачкою позовної давності.

Обставини, на які посилалася позивачка, як на підстави для визнання поважними причин пропуску позовної давності, а саме постійне проживання у спірному будинковолодінні, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки вони не свідчать про наявність у позивачки об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для звернення до суду за захистом своїх прав у строк, встановлений законом.

У зв`язку з цим суд вважає, що позивачка відповідно до статті 81 ЦПК України та статті 261 ЦК України не довела поважності пропуску позовної даності, щодо обґрунтованих вимог.

Оскільки про застосування спливу позовної давності заявлено представником відповідачки у відзиві на позов, то відповідно до положень частини 4 статті 267 ЦПК України у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суд від 04 червня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин