Справа № 136/833/16-ц
Провадження № 22-ц/801/2111/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 рокуСправа № 136/833/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецька районна державна адміністрація у Вінницькій області, ОСОБА_2 ;

треті особи без самостійних вимог: Нападівська сільська рада Липовецького району Вінницької області, Фермерське господарство «Зінденс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 липня 2021 року, повний текст якого складений 30.07.2021 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Бойка А.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог: Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, Фермерського господарства «Зінденс», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог: Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, Фермерського господарства «Зінденс», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом визнання недійсним розпоряджень і наказів органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними. Вказав, що Липовецькою районною радою на виконання рішення Липовецького районного суду від 29.03.1994 року 19.04.1994 року йому було видано державний акт серії ВН 0244 на право постійного користування земельною ділянкою, площею 22,88 га з цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства. зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №97.У листопаді 2012 року він звернувся до земельного відділу Липовецької РДА для приватизації земельної ділянки, але йому повідомили про наявність розпорядження Липовецької РДА №288 від 06.12.2004 року про припинення права користування земельною ділянкою, площею 22,88 га ,в тому числі 20 га ріллі , наданої в постійне користування ФГ «Соб», та передачу її до складу земель запасу Нападівської сільської ради на підставі ніби - то його заяви про відмову від користування земельною ділянкою. Зазначив, що заяву про відмову від користування земельною ділянкою від 06.11.2004 року , написану від його імені, він не підписував, від землі не відмовлялвся. На підставі наказів Головного управління Держземагенства у Вінницькій області за №ВН/:04:00/00002267 та ВН/:04:000/00002244 від 20.01.2014 року, земельну ділянку ,площею 20 га із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення на території Нападівської сільської ради Липовецького району було надано в оренду ОСОБА_2 терміном на 25 років та укладено з останнім договори оренди земельних ділянок ,зареєстровані в Державній реєстраційній службі Липовецького РУЮ і отримано витяги про реєстрацію речового права 31.01.2014 року і 01.02.2014 року.

Вказав, що свої порушені права вони захищали в порядку адміністративного судочинства, в ході якого висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи Вінницького відділення КНДІСЕ від 18.03.2014 року було встановлено, що рукописний текст і підпис на заяві про відмову від земельної ділянки вчинено не ОСОБА_1 , а іншою особою. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.06.2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.07.2014 року, визнано нечинним розпорядження Липовецької РДА №288 від 06.12.2004 року про припинення права користування СФГ «Соб» земельною ділянкою площею 22,88 га, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.02.2016 року зазначені судові рішення скасовані, а провадження у справі закрито і вказано ,що позов підлягає розгляду в порядку цивільного (господарського) судочинства. Оскільки ухвалу Вищого адміністративного суду України отримали 16.02.2016 року ,а копію розпорядження Липовецької РДА від 06.11.2004 року - 28.02.2013 року , строк для звернення до суду переривався з 05.03.2013 року по 16..02.2016 року, а тому вважає, що загальний строк звернення до суду не пропущено. Просив суд:

- усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження Липовецької районної державної адміністрації за №228 від 06.12.2004 про припинення права постійного користування фермерським господарством «Соб» земельною ділянкою, площею 22,88 га;

- визнати недійсними накази від 20.01.2014 Головного управління Держземагенства у Вінницькій області за №ВН/:04:00/00002267 та ВН/:04:000/00002244 «Про надання земельної ділянки в оренду», яким ОСОБА_2 надано в оренду терміном на 25 років земельну ділянку із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення державної власності розташовану на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, площею 20 га;

- визнати недійсним договори оренди земельної ділянки, укладені між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_2 та зареєстровані в Державній реєстраційній службі Липовецького РУЮ Вінницької області індексні номера 17213599 від 01.02.2014 року та 17 069662 від 31.01.2014 року;

- скасувати рішення реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції Вінницької області від 01.02.2014 за №17213599, 17069662 від 31.04.2014 за №17069662.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.07.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга зводиться до викладення обставин справи і норм законодавства. Крім того зазначив , що при проведенні інвентаризації земель у серпні вересні 2013 року землевпорядними організаціями були проігноровані вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 року №513 «Про затвердження порядку інвентаризації земель» і не враховано наявність у нього Державного акту на право постійного користування землею ,що зареєстрований в Держгеокадастрі за №97. Хоча оскаржуваним розпорядженням Липовецької державної адміністрації від 06.12.2004 року було припинено право постійного користування земельною ділянкою ФГ «Соб», проте ОСОБА_1 є головою та законним представником СФГ «СОБ» і, згідно з ч.4 ст.13 ЗУ «Про фермерське господарство», має право на придбання (викуп) земельних ділянок розміром до 100 га сільськогосподарських угідь, в тому числі до 50 га ріллі у власність з розстрочкою платежу до 20 років.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинста, верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд встановив, що на підставі державного акту від 19.04.1994 року ОСОБА_1 отримав у постійне користування земельну ділянку площею 22,88 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району.

08.06.1994 року ОСОБА_1 створив Фермерське господарство «СОБ» ,(),що з часу реєстрації набуло статусу юридичної особи, до якого перейшло право користування спірною земельною ділянкою.

02.02.2016 Вищим адміністративним судом України було скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06.06.2014 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.07.2014 у справі за позовом голови селянського (фермерського) господарства «Соб» Давидовича П.А. до Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області за участю третіх осіб: Нападівської сільської ради, ОСОБА_2 , про визнання нечинним та скасування розпорядження органу державної влади ,а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС України (у редакції, чинній на момент постановлення цієї ухвали). Роз`яснено, що вказаний позов може розглядатись в порядку цивільного (господарського) судочинства.

В подальшому ,ухвалою Господарського суду Вінницької області від 12.05.2016 року прийнято відмову Селянського (фермерського) господарства «Соб» від позову до Липовецької районної державної адміністрації за участю третіх осіб без самостійних вимог: Фермерського господарства «Зінденс», Нападівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання недійсним розпорядження Липовецької районної державної адміністрації від 06.12.2004 № 228, провадження у справі припинено.

Відмовляючи у задоволенні позову у даній справі , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки даний спір хоча і стосується земельної ділянки наданої ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, проте ,з часу реєстрації фермерського господарства «Соб»,обов`язки землекористувача здійснювало саме останнє , а не ОСОБА_1 , а тому не встановлене порушення його особистих прав і за даними вимогами він не є належним позивачем.

Суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими і оціненими в порядку ст.89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові через

Доводи апеляційної скарги про те, що хоча оскаржуваним розпорядженням й було припинено право постійного користування СФГ «Соб», проте ОСОБА_1 є головою і законним представником вказаного господарства, який відповідно до ч. 4 ст. 13 ЗУ «Про фермерське господарство», має право на придбання (викуп) земельних ділянок розміром до 100 га сільськогосподарських угідь, в тому числі до 50 га ріллі у власність з розстрочкою платежу до 20 р., не заслуговують на увагу .

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилом ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1,3 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини ,тобто підстави позову.

Звертаючись до суду з позовом до суду ОСОБА_1 вказує на порушення оскаржуваними рішеннями прав користування спірною земельною ділянкою СФГ, однак не зазначає у чому саме конкретно полягало порушення його прав ,як фізичної особи.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачем у негаторному позові являється власник майна або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно (титульний власник).

Відповідно до ст. ст. 116, 118 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади.

Згідно із ч. 5 ст.116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно із ч. 1 ст. 51 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на момент створення СФГ " Соб") громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до ст. 7 ЗК України (у тій же ред.) користування землею може бути постійним або тимчасовим.У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із ч.1 ст. 23 ЗК України (у тій же ред.) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного норм права вбачається, що на момент надання у квітні 1994 року ОСОБА_1 , земельної ділянки, площею 22,88 га. з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства вказана ділянка на праві постійного землекористування надавалась йому не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створеного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 ЗУ від 20 грудня 1991 року № 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції Закону від 23 липня 1993 року № 3312-XII, чинній на момент початку діяльності СФГ "Соб") після одержання державного акту на право приватної власності на землю, державного акту на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акту на право приватної власності на землю, державного акту на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Отже, законодавством, чинним на момент створення СФГ "Соб", було передбачено одержання земельної ділянки, як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянським фермерським господарством як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акту, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського фермерського господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського фермерського господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського фермерського господарства, без створення такого господарства.

19 червня 2003 року було прийнято новий ЗУ № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 937-IV), яким ЗУ "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

Відповідно до ст. 1 ЗУ№ 937-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 5, ч.1 ст. 7 ЗУ № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

Тобто, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) створюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19).

З аналізу ст. ст. 1, 5, 7, 8 ЗУ № 937-IV витікає, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Такі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18.

Згідно із частиною першою статті 92 ЗК України (в первинній редакції ЗК України) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності. (частина друга статті 92 цього Кодексу).

В подальшому, у зв`язку зі змінами в ЗК України, коло суб`єктів відповідного права розширювалось, проте фізичні особи до нього включені не були.

З наведеного вбачається, що право громадян та приватних юридичних осіб на використання земельних ділянок на підставі права постійного користування законодавством не передбачено.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року), який діяв з 01 січня 2002 року (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України рішенням N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі державного акту від 19.04.1994 року ОСОБА_1 отримав у постійне користування земельну ділянку площею 22,88 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яке було ним створено 08.06.1994 року. Отже, з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства «Соб» та набуття ним прав юридичної особи ,останнє на основі норм права набуло, як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання отриманої земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства Давидович П.І. , якому була передана у постійне користування вказана земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа - користувач земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства «Соб».

Отже , після державної реєстрації саме СФГ «Соб» є користувачем отриманої для його створення земельної ділянки ,і відповідно, суб`єктом порушених його прав.

Оскільки пред`явлення позову від імені фізичної особи - представником юридичної особи для захисту порушених прав останньої законодавством не передбачено, а ОСОБА_1 у позові не наведено обставини порушених оскаржуваними рішеннями його прав, як фізичної особи , висновок суду про необхідність відмови у позові через неналежність позивача і не встановлення порушення його прав, є обгрунтованим.

Наведення змісту порушених прав ОСОБА_1 лише у вигляді доводів апеляційної скарги з метою скасування рішення суду, суперечить вимогам цивільно - процесуального законодавства.

Відповідно до ч.1,3 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини ,тобто підстави позову.

Позивач на зазначені його представником у апеляційній скарзі обставини щодо змісту порушення його прав ,як на підстави заявленого ним позову не посилався, а також доказів , що їх підтверджували б, не зазначав .

Крім того, відповідно до ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач підстави позову ( обставини, якими обгрунтовував вимоги) шляхом подання письмової заяви також не змінював і вказані ним у апеляційній скарзі обставини не зазначав.

Оскільки відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги також правильні висновки суду ,обґрунтовано викладені у мотивувальній частині, не спростовують і не впливають на законність прийнятого судом рішення,.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення не наведені , рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: В.В. Оніщук

В.В. Сопрун