Справа № 459/2605/16-ц
Провадження № 2/459/12/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Новосада М.Д.,

з участю:

секретаря судових засідань Канюки В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Червонограді цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

22.09.2016 представник публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся у суд з позовом до відповідачів, у якому просить стягнути солідарно із них в його користь заборгованість за кредитним договором № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 року в розмірі 12 506,18 доларів США, а також понесені судові витрати. Вимоги обґрунтовані тим, що 08.08.2006 року між є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CGH0GK00240393, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 23 000 доларів США терміном до 06.08.2021 року. В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит за сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Вказує, що виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено порукою, на підставі укладеного між банком та ОСОБА_2 договору поруки. У зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 12.08.2016 року заборгованість по кредитному договору становить 12 506,18 доларів США. Дана сума охоплює заборгованість за кредитом 11 587,15 доларів США; заборгованість по відсотках за користування кредитом 850,24 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 69,79 доларів США.

Таким чином просить стягнути зазначені суми із позичальника та поручителя солідарно.

Ухвалою від 30.09.2016 року суддею Рудаковим Д.І. відкрито провадження по справі.

Справа призначалася до розгляду на 19.10.2016 року, однак через визнання явки представника позивача обов`язковою та неявку одного із відповідачів розгляд справи було відкладено.

У зв`язку із задоволенням клопотання про витребування документів, оголошено перерву у судовому засіданні 22.11.2016 р.

За клопотанням представника позивача 14.12.2016 р. було продовжено перерву по справі.

Ухвалою судового засідання від 19.01.2017 року по справі призначено судову експертизу документів фінансово-кредитних операцій, на час проведення якої провадження по справі зупинено.

Через канцелярію суду 11.09.2018 р. надійшли матеріали цивільної справи №459/2605/16-ц та висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, у зв`язку із чим призначено судове засідання на 30.10.2018 р.

Однак, 30.10.2018 р. судове засідання не проводилося у зв`язку із неявкою усіх учасників процесу.

14.11.2018 року у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді, у провадженні якого перебувала справа, шляхом повторного автоматизованого розподілу дана справа була передана судді Новосаду М.Д.

Справа призначалася до розгляду на 11.04.2019 р., однак за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 13.09.2019 року.

У зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача в судовому засіданні 13.09.2020 р. було оголошено перерву для виклику експерта.

28.01.2020 р. продовжено перерву по справі через подачу клопотання представником відповідача.

За клопотанням представника позивача, 14.05.2020 по справі продовжено перерву до 08.09.2020.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що експерт не врахував тієї обставини, що відповідач неодноразово порушував строки внесення щомісячних платежів, внаслідок чого банком нараховувалися штрафні санкції та застосовувалася відсоткова ставка у порядку п. 3.2 та п. 3.8 цього договору, а кошти, які надходили, зараховувалися у порядку черговості, встановленої п.п. 3.1 3.11 договору. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні позову не визнали, вказали, що банк безпідставно нарахував заборгованість по даному кредитному договору. Позичальник сплатив 65 457,21 доларів США в погашення кредиту. Зазначена сума значно перевищує отриманий кредит. Відтак у виникають сумніви у правильності зарахування сплачених коштів.

Ухвалою від 08.09.2020 витребувано в Червоноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ЗМУ (м.Львів) належним чином завірений витяг про смерть ОСОБА_2 .

01.12.2020 оголошувалась перерва для виклику експерта та забезпечеення його участі в наступному засіданні в режимі відеоконференції.

12.02.2021 в судовому засіданні винесено ухвалу про витребування в порядку ст.84 ЦПК України від Червоноградської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23.04.2021 представник позивача надав суду письмові пояснення відносно позову.

16.09.2021 в судовому засіданні оголошувалась перерва за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою від 05.11.2021 провадження по справі в частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостізакрито.

05.11.2021 сторони в судове засідання не з`явились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розгляд справи призначався на 05.11.2021, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 15.11.2021.

Розглянувши заяви сторін, оцінивши докази по справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до укладеного 08 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є - АТ КБ «Приватбанк», кредитного договору №CGH0GK00240393, Банк був зобов`язаний надати позивачу кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 08.08.2006 р. по 06.08.2021 р. включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 20 000 доларів США на наступні цілі: придбання житла, а також у розмірі 3000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених 1.3.2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструмента у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 21 % від суми виданого кредиту.

Умовами договору сторони також обумовили, що щомісяця в період сплати ( з «8» та «13» число) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 284,18 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п.1.1)

Пунктом 3.1. договору передбачено, що за користування кредитом у період з дати списання з кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця сплачує відсотки в розмірі, зазначеному п.1.1. даного договору.

Також у п. 3.4. сторони визначили, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не підніше дня повного погашення суми кредиту.

В той же час, згідно з пунктом 6.4 розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам (а.с.15-16 т.1).

У п.3.2 договору регламентовано, що згідно ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3. цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,52% на місяць, нарахованої на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом.

Як передбачено п.4.1 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання , передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

У той же день (08.08.2006 р.), між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № CGH0GK00240393/1, за яким останній зобовязався солідарно із позичальником відповідати за виконання умов кредитного договору (а.с.18).

12.08.2016 р. банк надіслав позичальнику та поручителю повідомлення з вимогою про сплату простроченої кредитної заборгованості у сумі 1328,81 дол. США (а.с.12 т.1). Вказане підтверджується копією реєстру поштових відправлень від 15 серпня 2016 року та копією фіскального чеку з поштового відділення про його направлення від 21.08.2016 року (а.с.13-14 т.1).

Згідно розрахунку заборгованості за договором № CGH0GK00240393, станом на 12.08.2016 р. відповідач ОСОБА_1 заборгував банку 12 506,18 доларів США, з яких 11 587,15 доларів США заборгованість за кредитом; 850,24 доларів США- заборгованість по відсотках за користування кредитом; 69,79 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом (а.с.3-10 т.1).

31.05.2017 року за клопотанням представника відповідача, суд призначив по справі судову експертизу документів фінансово-кредитних операцій, на вирішення якої поставив запитання: чи підтверджується документально заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» зазначена у розрахунку заборгованості за кредитним договором № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 року станом на 25.08.2015 року та чи відповідає розрахунок умовам кредитного договору?

По справі було проведено судово-економічну експертизу, за результатами якої надано висновок експерта №2611 від 31.08.2018 р., згідно якого «в розрахунку заборгованості за договором № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 року, станом на 12.08.2016 року в частині арифметичних розрахунків, відповідно до наданих матеріалів та умов договору, встановлено суперечливі та неузгоджені дані щодо відображення заборгованості: у розрахунку виявлено документально необґрунтоване збільшення заборгованості за основним боргом (надання кредитних коштів)на загальну суму 1043,43 доларів США; у розрахунку не відображено суми погашення основного боргу та загальних розмірів здійснених платежів по кредиту. Крім того умовами на момент укладення кредитного договору №CGH0GK00240393 від 08.08.2006 р. не визначено детальної інформації стосовно погашення заборгованості (в т.ч. відсутній графік платежів у розрізі погашення основного боргу, відсотків та щомісячної винагороди); незважаючи на відсутність простроченої заборгованості у розрахунку заборгованості станом на 12.08.2016 р., починаючи з 08.09.2007 р. відображено нарахування пені; у розрахунку заборгованості станом на 12.08.2016 р. не відображено суми погашення пені, незважаючи на те, що у підсумковій частині розрахунку («погашено пені, в т.ч. списано» т.1 а.с.10) зазначено сплату пені на суму 366,58 доларів США; у зв`язку з відсутністю графіку погашення заборгованості, розрахованого із розміру щомісячного платежу (284,18 доларів США, зг.п.1.2), викладеного на момент укладення кредитного договору № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 р. та документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ «Приватбанк» (в т.ч. відомостей щодо руху коштів по рахункам), які відображають утворення простроченої заборгованості за кредитом, на яку нарахована пеня, не можливо встановити обґрунтованість пені, наведеної у розрахунку заборгованості станом на 12.08.2016 р.

В межах наявних матеріалів відсутній повний обсяг документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ «Приватбанк» та інших документів, які відображають облік здійснених операцій за кредитним договором № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 р. (т.1 а.с.15-16) за досліджуваний період (з 08.08.2006 р. по 12.08.2016 р.) та підтверджують заборгованість зазначену у розрахунку заборгованості за договором № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 р., укладеного між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 12.08.2016 р. (т.1 а.с.3-10).

В зв`язку з відсутністю зазначених документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ «Приватбанк» на інших документів, в межах наявних матеріалів, не можливо в повній мірі дослідити (підтвердити або спростувати) заборгованість позичальника, наведену у розрахунку заборгованості станом на 12.08.2016 р. та дослідити відповідність розрахунку заборгованості за договором № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 р., укладеного між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 12.08.2016 р.(т.1 а.с.3-10) умовам кредитного договору № CGH0GK00240393 від 08.08.2006 р.»

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Виходячи з вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів.

Згідно із ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останній був поручителем за спірним кредитним договором по даній справі.

Спірні правовідносини між банком та ОСОБА_2 не допускають правонаступництва, тому ухвалою від 05.11.2021 провадження по справі в частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостібуло закрито.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам та обставинам справи, суд виходить з такого.

Кредитний договір №CGH0GK00240393 від 08.08.2006 р. підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору та тривалий час його виконував, свідчать про прийняття ним таких умов правочину. Відтак, між сторонами існують невиконані позичальником кредитні правовідносини.

Висновок експерта не містить чіткої відповіді про відповідність розрахунку заборгованості умовам кредитного договору від 08.08.2006 року, в той же час такий (висновок) не свідчить про відсутність заборгованості взагалі.

Згідно із висновком судової експертизи від 31.08.2018 року № 2611, експертом встановлено, що у розрахунку виявлено, документально необґрунтоване збільшення суми боргу на 1043,43 долари США. Також, у розрахунку не зазначено, суми погашення кредиту та інформації стосовно погашення заборгованості. Також, позивач безпідставно зазначив суму пені в розмірі 366, 58 доларів США. Внаслідок відсутності документів у банку не можливо дослідити заборгованість Позичальника в цілому.

Таким чином, експерт поставив під сумнів розрахунок заборгованості наданий позивачем.

Відповідно до витягу/виписки ПАТ КБ «Приват банк» від 13.01.2017 року ОСОБА_1 сплатив банку в період із 08.09.2006 року по14.07.2016 рік кошти в сумі 34 309, 68 доларів США.

Згідно із п.1.1 Кредитного договору від 08.08.2006 розмір кредиту становить 20 000 доларів США, зі сплатою 1% в місяць та винагорода ( комісія) 0,21 % в місяць за надання фінансового інструменту. Відповідно до п. 1.1. місячний платіж становить 284, 18 доларів США.

Позивачем не надано доказів повної вартості кредиту та суми кредитного зобов`язання, окрім того безпідставно включена винагорода (комісія), як приховані відсотки.

Таким чином, сплачуючи кошти за комісію, а це фактично операція банку, близько 2,5% річних від суми позики Банк поставив, ще приховану процентну ставку, про яку боржник не знав оскільки річна ставка по кредиту становила 12% згідно умов Договору .

Відповідно до ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно із ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)

Таким чином, винагорода (комісія) у розмірі 0,21 % від початкової суми кредиту за сплату щомісячних платежів (п.1.1 Кредитного договору)є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Без врахування щомісячної винагороди (комісії) в сумі 0,21 %, станом на липень 2016 року відповідачем ОСОБА_1 сплачено повністю кредит із відсотками, навіть наявна переплата в сумі 154, 27 доларів США.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5152/15-ц постанова від 09.12.2019 року.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають.

Окрім того, варто звернути увагу, про відсутності у спірному кредитному договорі детального розпису сукупної вартості кредиту та ненадання інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 2006 рік) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору передбачали обов`язок банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не повинен бути викладений як окремий документ або вказаний у договорі.

Таким чином, відповідач не був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку з чим кредитний договір підлягає визнанню недійсним.

Нарахування спірної заборгованості відбулось внаслідок порушення банком умов та правил надання банківських послуг. Зокрема, за період із 08.09.2006 по 14.07.2016 ОСОБА_1 сплатив банку кошти в сумі 34 309, 68 доларів США. Розмір кредиту становив 20 000 доларів США зі сплатою 12% в рік згідно умов Договору. Однак відповідач протягом 08.09.2006 по 14.07.2016 ще додатково сплатив банку кошти за комісію, яка фактично була операцією банку, що становить 2,52 % річних від суми позики.

Представник відповідача надав суду письмовий розрахунок по спірному кредиту без врахування комісії, з врахуванням 1% в місяць за користування кредитом. З даного розрахунку випливає, що відповідач станом на липень 2016 року шляхом внесення коштів на рахунок банку погасив повністю заборгованість за тілом кредиту та відсотками.

Суд наголошує, що процесуальним законом закріплено принципи змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, сторони мають обов`язок доказування і подання доказів (ст.ст.10,11,60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на догадках і припущеннях суду чи учасників процесу.

Позивач заперечень щодо розрахунку і доводів відповідача, викладених в останніх поясненнях щодо позову, не надав.

Суд бере до уваги розрахунок відповідача як належний та допустимий доказ. Інших доказів на його спростування стороною позивача суду не надано, та судом не здобуто.

За таких обставин, суд на підставі належним чином оцінених доказів, прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 НОМЕР_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 ) - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.11.2021.

Суддя: М. Д. Новосад