Справа № 576/1590/20
Провадження № 2/576/9/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2021 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі

головуючого суддіУсенко Л.М.

секретар судового засіданняБірюк О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу№ 576/1590/20
позивач за первісним позовом ОСОБА_1
відповідач за первісним позовом третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача позивач за зустрічним позовом відповідач за зустрічним позовомОСОБА_2 виконавчий комітет Глухівської міської ради ОСОБА_2 ОСОБА_1
провизначення місця проживання дітей
учасники справи та представники: позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом представник ОСОБА_1 ОСОБА_3
відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом представник органу опіки ОСОБА_2 Топчій В.М.

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2020 року до суду надійшла вказана позовна заява ОСОБА_1 , в якій останній зазначає, що від шлюбу з відповідачем мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 22.11.2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка на даний час з дітьми не проживає і матеріальної допомоги на утримання доньок не надає. Вона залишила доньок у своєї матері та виїхала на невизначений період до іншого населеного пункту, тому позивач був змушений поставити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, оскільки вони проживають разом з ним у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та перебувають на його утриманні.

Позивач працює в страховій компанії „Оранта", після смерті його матері отримав у спадок зазначену квартиру і є її єдиним власником, вживає всіх необхідних заходів для гармонійного розвитку дітей, які виявляють бажання жити разом з позивачем.

Просить суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ним.

Ухвалою судді від 03 серпня 2020 року у справі відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

14 серпня 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 , в якій вона заперечує проти пред`явленого позову, та зазначає, що дійсно від шлюбу з ОСОБА_1 мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Після розірвання шлюбу спір про місце проживання дітей був відсутній. Діти зареєстровані та проживають разом з нею та її матір`ю ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 , та знаходяться на її утриманні. Бабуся теж приймає участь у вихованні та надає матеріальну допомогу. За її заявою Глухівським міськрайонним судом 16.09.2019 року було видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей. На прохання ОСОБА_1 в травні 2020 року вона надала йому за домовленістю доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , після чого він відмовився повертати їх назад, став чинити їй перешкоди у спілкуванні з ними, сказав, що дівчата будуть жити з ним. Це свідчить про те, що батько утримує дітей для задоволення власних потреб без врахування їх інтересів, без належної турботи матері. Діти проживають разом з батьком та його цивільною дружиною ОСОБА_9 , яка не зможе в повній мірі замінити їм матір. Такими діями він роз`єднав сестер та брата ОСОБА_4 у спілкуванні, що може негативно відобразитись на дитячій психіці. Також мотивує тим, що вона має неофіційний постійний дохід, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, аморальний спосіб життя не веде, є будинок для проживання дітей, який належить її матері, отже створені всі умови необхідні умови.

Просить визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з нею за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 27 серпня 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов. Позивач пояснив, що мати дітей постійно в роз`їздах, вони жили з бабусею (тещею), не допомагає їм, сама залишила дітей з ним. Він працює, а діти навчаються. Син і зараз живе з бабусею, дружина двічі його виганяла, ніхто ним не займається, буває у нього і просить гроші та щось купити.

Відповідач проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала з підстав, що викладені у зустрічному позові. Додала, що передала дітей батьку на деякий строк, на канікули, у зв`язку з певними труднощами, а потім він відмовився віддавати дітей, не дає змоги спілкуватись з ними. Його теперішня жінка психологічно тисне на дітей, вони залякані, менша донька просила не віддавати її до батька, в садочку його дружина також заборонила віддавати їй дітей. Вона працює неофіційно, утримує старшого сина, який живе з її матір`ю, передає гроші в школу на книжки та зошити.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні вважала доцільним визначити місце проживання дітей в сім`ї батька.

Заслухавши пояснення сторін, малолітньої ОСОБА_5 , представників позивача та органу опіки, свідків, безпосередньо дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

З 17 липня 2004 року по 22 листопада 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 22.11.2018 року (а.с. 11).

Від цього шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8-10).

З травня 2020 року доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають разом з батьком, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 25.05.2020 року (а.с. 16), та не заперечується сторонами.

Позивач ОСОБА_1 фактично створив нову сім`ю, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає у власній квартирі з доньками та співмешканкою ОСОБА_9 (а.с. 13, 16, 17, 18), з червня 2020 року працює в ПАТ „НАСК ОРАНТА" (а.с. 20-22).

Також ОСОБА_1 надані довідки про те, що він не заходиться на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога (а.с. 19).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 проживає в будинку АДРЕСА_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_8 (а.с. 48-49, 54).

Доказів щодо місця роботи, наявності інших доходів, стану здоров`я, характеризуючих її даних ОСОБА_1 не надала. В судовому засіданні повідомила, що тимчасово не працює.

ОСОБА_5 , 2012 р.н. навчається в Глухівській ЗОШ № 3, ОСОБА_6 , 2015 р.н., з 01.09.2020 року відвідує дошкільний навчальний заклад «Чебурашка» (а.с. 89,90 ).

За письмовим висновком виконавчого комітету Глухівського міської ради як органу опіки та піклування місцем проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід визначити сім`ю батька ОСОБА_1 (а.с. 103-104).

Приймаючи такий висновок орган опіки та піклування врахував умови проживання обох батьків, які створили відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дітей, їх позитивні характеристики, наявність постійного доходу. Також органом опіки врахована думка ОСОБА_5 , яка вважає своєю родиною батька, мачуху та молодшу сестричку, найбільш емоційно близькою людиною для дитини є мачуха. В ході бесіди ОСОБА_6 також виявила бажання проживати разом з батьком.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що знає ОСОБА_1 вже 10 років, спілкується з ним, буває у нього вдома, при цьому бачив дітей Лізу і Варю, які були доглянуті. Батько брав їх із собою на відпочинок, на погляд свідка, присутнє звичайне ставлення батька до дітей, діти також нормально ставляться до нього. Знає, що син живе з матір`ю.

В судовому засіданні малолітня ОСОБА_5 в присутності практичного психолога Глухівської ЗОШ № 3 ОСОБА_11 та класного керівника ОСОБА_12 повідомила, що боїться щоб її не віддали мамі, хоче жити разом з батьком, з ним краще, зараз вдома у них тихо і спокійно, мамі потрібні від батька лише гроші, а вони їй не важливі. Нова мама їй дуже подобається, разом вони готують, граються. При спілкуванні з матір`ю в судовому засіданні дитина почала плакати, замкнулася в собі. Натомість потягнулася до батька.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її.

Під час розгляду справи, в судовому засіданні допитано малолітню ОСОБА_5 , яка не лише виявила бажання проживати разом з батьком, але й очевидне небажання жити з матір`ю.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

Таким чином, враховуючи практично однакові належні матеріально-побутові умови як у матері, так і у батька для проживання і виховання малолітніх доньок, їх спільне проживання протягом більше шести місяців перед вирішенням спору разом батьком, прихильність малолітньої ОСОБА_5 до батька, відсутність у матері на час розгляду справи стабільного джерела доходів, суд не вбачає підстав для роз`єднання сестер та приходить до висновку про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом із батьком.

Тому в цій частині первісний позов слід задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На час розгляду справи неповнолітньому ОСОБА_4 виповнилося шістнадцять років. Отже в силу вимог ст. 29 ЦК України та ч. 3 ст. 160 СК України він вправі самостійно визначитись із місцем проживання. Під час розгляду справи сторони повідомили, щ ОСОБА_4 таким правом скористався та за своїм самостійним рішенням проживає не з одним із батьків, а з бабусею.

Тому в цій частині як первісний, так і зустрічний позов задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 12, 13, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 265 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

В задоволенні решти позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 561 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 433 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд Сумської області суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 20 січня 2021 року.

Суддя Л.М. Усенко