Дата документу 17.11.2021 Справа № 333/1337/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1337/20 Головуючий у 1-й інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження №22-ц/807/3141/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткова І.В., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Петрова Георгія Михайловича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 , звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати автомобіль KIA CEED, (універсал-в) VIN- код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 спільним майном подружжя, залишити його у власності ОСОБА_2 , та стягнути на її користь грошову компенсацію замість її частки у спільній сумісній власності на вказаний автомобіль у розмірі 116 567, 81 грн., стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що 19.04.2011 між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб. Після одруження вона разом із чоловіком переїхали до належного йому будинку по АДРЕСА_1 , де почали мешкати. У той же час ОСОБА_1 дізналась, що її чоловік має проблеми із алкогольною залежністю. Їх спільне життя перетворилось на «жах». Вона допомагала чоловіку вирішити проблему алкогольної залежності, проявляла турботу та неодноразово викликала лікарів медичного центру, що спеціалізується на наданні швидкої допомоги на дому, які проводили зняття похмільного та інтоксикаційного синдрому.

Через залежність ОСОБА_2 на алкоголь, вона декілька разів висувала йому умови припинити зловживання алкоголем або розійтися, проте останній запевняв, що він впорається із своєю проблемою. У січні 2012 року ОСОБА_2 прийняв її на роботу барменом до належного йому на праві власності кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованому на ринку «Олександрівський» у Комунарському районі м. Запоріжжя. У березні 2013 року ОСОБА_2 повідомив їй про те, що ними накопичено достатньо коштів для першого внеску для купівлі автомобіля, і він вже обрав його марку та модель, а також визначився з банком, який дасть їм кредит. Перед укладенням кредиту ОСОБА_2 возив її до відділення ПАТ «Перший Український міжнародний Банк» де вона надала копії своїх документів, та підписала заяву про надання згоди на передачу чоловіком автомобіля під заставу. З березня 2013 року ОСОБА_2 став привозити її на новому автомобілі на роботу в кафе та їй здалося, що сімейні негаразди позаду. З квітня травя 2013 року стосунки між нею та чоловіком знову почали погіршуватись, і в один із днів листопада 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння почав виганяти її із будинку у якому вони разом мешкали. Вважає, що автомобіль КІА CEE'D державний номерний знак НОМЕР_2 повинен бути визнаний спільним майном подружжя та підлягає поділу, так як на час його придбання вона із ОСОБА_2 перебувала у офіційному шлюбі.

В квітні 2020 ОСОБА_2 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив визнати автомобіль КІА CEE'D, (універсал-в) VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 його особистою приватною власністю та стягнути з відповідача за зустрічним позовом судові витрати. В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства із ОСОБА_1 були припинені у жовтні 2012 року, коли остання залишила місце їх спільного проживання та почала мешкати за іншою адресою з іншим чоловіком. Спірний автомобіль він придбав наприкінці березня 2013 року, коли він перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_3 , вів з нею спільне господарвство та мешкав у належному їй будинку. Автомобіль куплений за кредитні кошти, які він виплачує особисто після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 .. Для погашення кредиту він також продав свою квартир за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, вищезазначений автомобіль був набутий під час окремого проживання з ОСОБА_1 , у той час коли вони припнили фактичні шлююбні відносини та не вили спільне господарство за грошові кошти, які належать йому особисто.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, - задоволено.

Визнано автомобіль КІА СЕЕD, (універсал-в) VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати на оплату судового збору в розмірі 1 165 грн. 69 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в особі представника, адвоката Петрова Георгія Михайловича, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, надані позивачем докази на підтвердження факту шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період придбання спірного автомобіля. Не врахував, що на час придбання автомобіля КІА СЕЕD, (універсал-в) VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , подружжя не тільки перебувало в офіційному шлюбі, але і підтримували фактичні шлюбні відносини, вели спільне господарство та мешкали разом. У такому випадку, у відповідності до чинного законодавства, ОСОБА_1 має право на визнання автомобіля спільним майном подружжя та відшкодування грошової компенсації замість її частки у спільній сумісній власності на вказаний автомобіль.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд першої інстанції прийшов до висновку,що ОСОБА_2 довів належними та допустими доказами факт придбання спірного автомобіля в період їх окремого проживання із ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з жовтня 2012 року. Спірний автомобілб було придбано вже після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 за кошти, які належать йому особисто, та прийшов до висновку, що наявні підстави для визнання спірного автомобілю особистою приватною власністю ОСОБА_2 .. При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 в частині того, що вона підтримувала фактичні шлюбні відносини із ОСОБА_2 до листопада 2013 року. Вказані твердження ОСОБА_1 окрім її особистих пояснень, обґрунтовувались лише показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Разом з тим, суд не приймає до уваги показання вказаних свідків, через те, що вказані особи є близькими та рідними ОСОБА_1 , а також через те, що їх показання, які були надані суду є суперечливими та ґрунтуються не на обставинах, які стали відомі їм особисто чи безпосередньо, а переважно зі слів самої ОСОБА_1 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 19.04.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 156 від 19.04.2011 року, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу серія НОМЕР_5 (а.с. 9).

Вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2020 року.

Під час перебування у шлюбі, 11 березня 2013 року ОСОБА_2 був придбаний автомобіль КІА CEE'D, (універсал-в) VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , про що свідчить договір купівлі-продажу автомобіля від 11 березня 2013 року. Відаповідно до п.п. 1.1 договору автомобіль було придбано за ціною 198440 грн ( а.с. 65-67).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів автомобіль КІА CEE'D, (універсал-в) VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 26 березня 2013 року ( а.с. 12-13).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За змістом статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки автомобіль є неподільною річчю, а тому відповідно до правил статті 71 СК України він не може бути предметом поділу.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, ОСОБА_1 просила визнати автомобіль КІА CEE'D, (універсал-в) V, державний номерний знгак НОМЕР_2 спільним майном подружжя і стягнути грошову компенсацію вартості неподільного транспортного засобу у розмірі 116567.81 грн виходячи з його оцінки станом на 21.02.2020 року у розмірі 233135.63 грн.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 6 ст. 157 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Пунктами 21-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді сррав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішучи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Позивач за первісним позовом, ОСОБА_1 у своїй позовній заяві наполягає на тому, що на час придбання вищевказаного автомобіля, вона та ОСОБА_2 не тільки перебували у офіційному шлюбі, но і підтримували фактичні шлюбні відносини, вели спільне господарство та мешкали разом. Фактичні шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 були припинені лише у листопаді 2013 року, коли останній вигнав її з будинку у якому вони мешкали разом.

На підтвердження наведених обставин ОСОБА_1 надані наступні докази.

Нотаріальну заяву від 27 березня 2013 року, відповідно до якої ОСОБА_1 надала згоду на передачу ОСОБА_2 під заставу набутого під час перебування у шлюбі легкового автомобіля КІА CEE'D, (універсал-в) VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Трудову книжку, відповідно до якої з 06 січня 2012 року до 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 працювала барменом за трудовим договором у ФОП ОСОБА_2 (а.с. 117-119).

Трудовий договір від 06 січня 2012 року, відповідно до якого ПП ОСОБА_2 прийняв на роботу ОСОБА_1 безстроково (а.с. 120-121).

З боку позивача за первісним позовом, у якості свідків були допитані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_4 показав, що є сином ОСОБА_1 . Його мати та ОСОБА_2 з 2011 року перебували у офіційному шлюбі. Наскільки йому відомо фактичні шлюбні відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримували до листопада 2013 року. У 2013 року він місце мешкання матері та ОСОБА_2 не відвідував, та разом їх не бачив. Зі слів матері йому відомо, що ОСОБА_2 вигнав її з будинку у листопаді 2013 року, на ґрунті конфлікту, який був викликаний зловживанням алкоголем останнім.

Свідок ОСОБА_5 показала, що є невісткою ОСОБА_1 . Проживає з її сином ОСОБА_7 з 2017 року. З ОСОБА_2 вона не знайома. Проте, зі слів ОСОБА_1 , їй відомо, що її чоловік ОСОБА_2 у 2013 році подарував їй на день народження тачку, яка дотепер перебуває у користуванні останньої.

Свідок ОСОБА_6 показав, що давно знайомий із ОСОБА_1 . Йому було відомо, що остання перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 та працювала у нього в кафе барменом. Також йому було відомо, що ОСОБА_2 тривалий час зловживав алкогольними напоями, на ґрунті чого поводився агресивно та виганяв ОСОБА_1 із дому. У листопаді 2013 року ОСОБА_1 попрохала його про допомогу, через те, що її чоловік знов виганяв її із дому, де вони разом мешкали. Він приїхав до будинку, де мешкала ОСОБА_1 разом із чоловіком, між ним та ОСОБА_2 відбулась чоловіча розмова, після чого він забрав ОСОБА_1 разом із її речами, та відвіз її до будинку за адресою: АДРЕСА_3 де вона оселилась. Вказаний будинок належить його знайомим. На теперішній час він та ОСОБА_1 мешкають разом і у вищевказаному будинку та перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

ОСОБА_2 , як відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, наполягає на тому, що фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства із ОСОБА_1 були припинені ним у жовтні 2012 року, коли остання залишила місце їх спільного проживання та почала мешкати за іншою адресою та з іншим чоловіком. Спірний автомобіль придбався ним наприкінці березня 2013 року, коли він перебував у фактичних шлюбних відносинах із гр. ОСОБА_3 , вів із нею спільне господарство та мешкав у належному їй будинку. Автомобіль фактично було придбано за кредитні кошти, які він погашає особисто вже після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 .

На підтвердження вказаних доводів ОСОБА_2 в якості доказів надані довідка від голови квартального комітету від 10.02.2020 року та акт від 20 лютого 2020 року, відповідно до яких з лютого 2013 року і до теперішнього часу він фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , разом із ОСОБА_3 , яка зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 142-143).

Відповідно до виписного епікризу із історії хвороби від 08.10.2012 року ОСОБА_2 у жовтні 2012 року проходив стаціонарне лікування з приводу переламу ноги та 08.10.2012 року був виписаний для подальшого амбулаторного лікування за місцем проживання (а.с. 138).

Згідно пояснень свідка ОСОБА_8 він є давнім знайомим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ОСОБА_2 тривалий час зловживав алкогольними напоями. У жовтні 2012 року, він забирав ОСОБА_2 із лікарні, де той проходив лікування у зв`язку з переламом ноги. Коли він привіз ОСОБА_2 додому у належний йому будинок АДРЕСА_1 , з`ясувалось що в будинку відсутні речі його дружини ОСОБА_1 . Як з`ясувалось пізніше, у той час коли ОСОБА_2 перебував в лікарні, остання зібрала свої речі та переїхала жити до іншого чоловіка ОСОБА_6 , з яким проживає однією сім`єю до теперішнього часу. Так як нога ОСОБА_2 була у гіпсі і йому було важко пересуватись, він та інші спільні знайомі, неодноразово привозив купував та привозив йому додому продукти харчування та засоби гігієни. В січні 2013 року, на свято Водохреща, він разом із своєю дружиною в компанії ОСОБА_1 та її нового співмешканця ОСОБА_6 разом відпочивали та проводили святкування. Також у січні 2013 року він вмовив ОСОБА_2 пройти лікування від алкоголізму, що той зробив і з того часу до алкогольні напої не вживає. . Також у лютому 2013 року, після свята зустрічі випускників, у спільній компанії ОСОБА_2 познайомився із гр. ОСОБА_3 , і практично відразу вони стали мешкати разом у належному останній будинку по АДРЕСА_3 , у якому до теперішнього часу вони мешкають однією сім`єю та ведуть спільне господарство.

Згідно показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , останні були сусідами ОСОБА_2 , коли він мешкав у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Восени 2012 року їм стало відомо, що їх сусід отримав перелам ноги та перебував у лікарні, а потім тривалий час лікувався вдома. В жовтні 2012 року, після повернення ОСОБА_2 із лікарні, його дружину ОСОБА_1 вони більше не бачили, зі слів останнього вона його покинула та пішла жити до іншого чоловіка. Так як нога ОСОБА_2 тривалий час перебувала у гіпсу, вони та інші сусіди на його прохання купували йому їжу та інші необхідні у побуті речі. На початку 2013 року, ОСОБА_2 виїхав з належного йому будинку, як їм стало відомо, він почав мешкати з іншою жінкою за її місцем проживання.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 показали, що вони є сусідами ОСОБА_3 , яка мешкає у будинку АДРЕСА_3 . Остання проживала одна, так як її колишній чоловік помер. На початку 2013 року вони дізнались, що їх сусідка почала мешкати з якимось чоловіком, як їм пізніше стало відомо з ОСОБА_2 . Вони помічали у дворі її будинку автомобіль моделі ВАЗ, на якому ОСОБА_2 у той час пересувався. Через незначний час вони побачили, що ОСОБА_2 пересувається вже на іншому автомобілі, марки КІА. Відтак з початку 2013 року до теперішнього часу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мешкають разом, у належному останній будинку, підтримують шлюбні стосунки та ведуть спільне господарство.

З довідки від 25.01.2013 року, виданої лікарем-наркологом вбачається, що ОСОБА_2 пройшов курс лікування від алкогольної залежності.

Відповідно до фотознімків, які надані суду ОСОБА_2 в електронній формі на СД-диску у якості доказу, вбачається, що на протязі 2013-2016 років, останній разом із гр. ОСОБА_3 разом проводили спільні відпочинки, разом відзначали свята у колі друзів та близьких, відвідували родичів та ін. (а.с. 144).

Надавши оцінку всім доказам у справі, як кожносу окрема так і в сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 окремо почали проживати саме з 08 жовтня 2012 року та з цього часу не вели спільне господарство, оскільки ОСОБА_1 у жовтні 2012 року виїхала з належного ОСОБА_2 будинку до будинку АДРЕСА_3 , де з того часу і до теперішнього часу проживає разом із своїм співмешканцем. Автомобіль ОСОБА_2 було придбано в березні 2013 року, тобто в період окремого проживання сторін.

В свою чергу ОСОБА_1 не надала суду належних доказів на спростування наведених ОСОБА_2 доводів.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неприйняття до уваги показання сваідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки вказані свідки є близькими та рідними ОСОБА_1 , а також те, що їх показання, які були надані суду є суперечливими та грунтуються не на обставинах, які стали відомо їм особисти чи безпосередньо, а переважно зі слів самої ОСОБА_1 .

Напроти, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до виписного епікризу із історії хвороби ОСОБА_2 у жовтні 2012 року проходив стаціонарне лікування з приводу переламу ноги та був виписаний 08.10.2012 року для подальшого амбулаторного лікування за місцем свого проживання. З лікарні його заберав його знайомий ОСОБА_8 .. Коли він привіз ОСОБА_2 додому у належний йому будинок АДРЕСА_1 , з`ясувалось що в будинку відсутні речі його дружини ОСОБА_1 . Як з`ясувалось пізніше, у той час коли ОСОБА_2 перебував в лікарні, остання зібрала свої речі та переїхала жити до іншого чоловіка ОСОБА_6 .

Зазначекні обставини також були підтвердженні свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були сусідами ОСОБА_2 та тривалий час піклувалися про нього, оскільки нога перебувала у гіпсу.

Отже, факт не проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 саме з 08 жовтня 2012 року у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин підтверджуюються поясненнями вищезазначених свідків, які є послідовними та узгоджується з іншими фактичними обставнами справи.

Факт проживання ОСОБА_2 з іншою жінкою ОСОБА_3 з лютого 2013 року за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується довідкою голови квартального комітету від 10.02.2020 року та актом від 20 лютого 2020 року, а правильність їх змісту сумнівів не викликає.

Крім того, відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу автомобіля від 11.03.2013 року укладеного між ТОВ «Алекс Авто» та ОСОБА_2 вбачається, що спірний автомобіль придбано за ціною 198440.00 грн, які ОСОБА_2 сплачує у сумі 1% , тобто 1984.40 грн, а оплату різниці коштів між вартістю автомоділя та сплаченим авансом ОСОБА_2 здійснює за рахунок коштів, отриманих від банку.

Відповідно до кредитного договору № 20903415 від 27.03.2013 року ОСОБА_2 взяв кредит в ПАТ «Перший українсько міжнародний банк» на придбання автомобіля у розмірі 137969.76 грн. За умовами вказаного договору ОСОБА_2 на протязі трьох років, до березня 2016 року повинен був сплачувати тіло кредиту та проценти за користування ним ( а.с. 68-73).

Перший внесок у розмірі 81381 грн ОСОБА_2 вніс 28 березня 2013 року, що підтверджується копіями чеків № СВ-0000046 та 3 СВ-0000076 ( а.с. 85).

У зв`язку з фінансовими труднощами та не своєчасного погашення кредиту за автомобіль, ОСОБА_2 оформив кредитний договір № 500484579 від 15.05.2014 року у ПАТ «Альфа Банк», відповідно до якого позичив грошові кошти у розмірі 48653.38 грн строком на 3 роки ( а.с. 80-81), які сплатив на погашення кредиту у ПАТ « ПУМБ» ( а.с. 74-79).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 травня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. ОСОБА_2 продав належну йому на праві власності однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 грн ( а.с. 82-84). Зазначені кошти пішли на погашення вищезазначеної кредитної заборгованості, про що свідчить виписка особистого рахунку ОСОБА_2 ( а.с. 74-79).

Отже, з матеріалів справи вбачється, що перший внесок на автомобіль ОСОБА_2 вніс у березні 2013 року, кредитні кошти, які були отриманні ОСОБА_2 в ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на пидбання спірного автомобіля погашалися ним починаючи з березні 2013 року по березень 2016 року, тобто післся окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірний автомобіль було придбано ОСОБА_2 за час окремого проживання з ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням шлюбних відносин, тому обгрунтовано визнав автомобіль особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, у тому контексті, який, на думку ОСОБА_1 свідчить, що фактичні шлюбні відносини були припинені між сторонами в листопаді 2013 року, а тому спірний автомобіль було придбано під час спільного проживання сторін та ведення спільного господарства.

У справі, яка переглядається позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 доведено, що спірний автомоділь придбано ним, за час окремого проживання з ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, тому суд першої інстанції обгрунтовано визнав автомоділь КІА CEE'D, (універсал-в) VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про надання нотаріальної згоди на передачу у заставу спірного автомобіля не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки самі по собі не підтверджують факту підтримання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюбних стосунків на час придбання спірного автомобіля у березні 2013 року.

. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні суд першої інстанції дотримав норми матеріального та процесуального права. Сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах.

Таким чином, оскаржуване судове рішення у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду України, а також Великої Палати Верховного Суду, які є релевантними для цієї справи. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки апеляційна скарги залишається без задоволення, а судове рішення без змін, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Петрова Георгія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 22 листопада 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.