Справа № 457/1282/20
провадження №2/457/83/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.,

при секретарі Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування у справах дітей Трускавецької міської ради,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування у справах дітей Трускавецької міської ради.

Позов мотивований тим, що згідно з рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 04 червня 2020 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за реєстровим № 894 від 24 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кенц-Березюк І.М.; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за реєстровим № 894 від 24 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кенц-Березюк І.М., а також витребувано з володіння ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 . Відповідно до ухваленого рішення ним здійснено реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру за вищевказаною адресою. Відповідачка не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку, що перешкоджає йому у повній мірі користуватися об`єктом права власності. Між сторонами по справі жодних договорів найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладалося, а ОСОБА_2 перешкоджає йому користуватися та володіти квартирою, що порушує його права як власника. Просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . та виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Позивач у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, у якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, позов просив задовольнити у повному обсязі з наведених у ньому підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: органу опіки та піклування у справах дітей Трускавецької міської ради - Бега О.І. - звернулася до суду з заявою, у якій просила проводити розгляд справи у відсутності представника третьої особи, вказала, що позов підтримує.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І. М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності відмовлено /арк. справи 17-22/.

Відповідно до рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 04 червня 2020 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за реєстровим № 894 від 24 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кенц-Березюк І.М.; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.12.2019 року за реєстровим № 894, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кенц-Березюк І.М.; витребувано з володіння ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 /арк. справи 9-15/. Зазначене рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 228290123 від 16 жовтня 2020 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 /арк справи 8/.

Отже, позивач ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 238 від 21 лютого 2020 року, яка видана виконавчим комітетом Трускавецької міської ради, у вказаній квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /арк. справи 30/.

Встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 /арк. справи 26/.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Таку правову позицію 05 листопада 2014 року висловив Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-158цс14.

Виходячи з системного аналізу норм житлового та цивільного законодавства України, суд дійшов висновку, що із припиненням права власності особи на жиле приміщення, втрачається право користування цим жилим приміщенням як колишнього власника, так і членів його сім`ї.

Оскільки на даний час ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1 , то відповідно вона втратила право користування цією квартирою, і таке право користування втратила також і члени її сім`ї - малолітня ОСОБА_3 .

Згідно зі ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При здійсненні своїх цивільних прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч.2 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно із ст.ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.6 ст.203, ч.6 ст.215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мала і не має права власності на спірну квартиру. Вона користувалася даним житлом (проживав у ньому), як член сім`ї власника відповідно до ст.405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», та могла б зберегти це право протягом існування права власності у відповідачки ОСОБА_2 .

Разом із тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у Постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2940цс15, норма ст.177 СК України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Відповідно до ч.1 ст.176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Відтак обов`язок щодо забезпечення малолітньої ОСОБА_3 , зокрема і житлом, покладається на її батьків. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 має у власності квартиру АДРЕСА_3 /арк. справи 31-32/. Зазначене нерухоме майно було подароване малолітній ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_1 ,, що підтверджується листом приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І.М. № 33/01-16 від 27.07.2020 року /арк. справи 33/.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що визнанання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим прміщенням, не призведе до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_3 .

Фактичні обставини справи та наявні докази свідчать про те, що позивач є власником спірного житла, а відповідачка не має жодних правових підстав для користування даним майном. Проживання відповідача, без відповідних правових підстав у спірній квартирі суперечить правам позивача. У позасудовому порядку відповідачка добровільно не звільняє жиле приміщення. Відмова останнньої від звільнення житла є підставою для захисту власником своїх прав у судовому порядку. Тому вимога про визнання відповідачки ОСОБА_2 разом із малолітньою членкинею її сім`ї такими, що втратили право на користування спірною квартирою, підлягає задоволенню.

Набуття позивачем права власності на спірну квартиру у законний спосіб є підставою для виселення відповідачів. Оскільки відповідачі не мають законних чи договірних підстав для використання цього житлового приміщення, останні підлягають виселенню з квартири позивача без надання їм іншого житла.

Оцінюючи таку форму втручання у права відповідачів на житло як виселення без надання іншого житлового приміщення, суд враховує такі обставини. Відповідачі проживають у житлі позивача без законних чи договірних підстав. Останні не належать до жодної з категорій осіб, перелічених у ст.ст. 109-116 ЖК України, виселення яких повинно здійснюватися з наданням іншого житлового приміщення. За таких обставин і міркувань суд вважає, що позов про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення поданий згідно із Законом є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таке втручання у право відповідачів на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції передбачене законом, переслідує легітимну мету, а також пропорційним, виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладає надмірний тягар на відповідачів.

Крім цього, на виконання вимог вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_2 в користь позивача слід стягнути 1681 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 280-284 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1681 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя: В. І. Марчук