Справа № 462/6502/20 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/1095/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.,

суддів - Цяцяка Р.П., Мельничук О.Я.,

секретаря Ждан К.О.

з участю: апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради) про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є донькою відповідача. Вказувала, що на даний час вона проживає з мамою та бабусею і знаходиться на їх повному утриманні. Зазначала, що з 09 березня 2019 року відповідач з ними не проживає та на даний час свої батьківські обов`язки не виконує, про її стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, участі в її вихованні та утриманні не приймає, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з даним позовом та просила позбавити батьківських прав відповідача. В зв`язку з наведеним просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради) про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.

Стверджує, що відповідач не проживає з сім`єю, не бере участі у її житті, не піклується про неї, не проявляє заінтересованості. Стверджує, що відповідач за сприяння його адвоката чинить на неї психологічний тиск використовуючи її фото з соціальних мереж. Також відповідач не виконує покладених на нього законом батьківських обов`язків.

Також вважає, поспішним та безпідставним висновок суду щодо досягнення нею повноліття, як одну з підстав для відмови в задоволенні позову.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків, враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, а також врахував те, що позивач на час розгляду справи є повнолітньою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Матеріалами справи та судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_1 , батьком якої є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданим 18 грудня 2002 року відділом РАГС Залізничного районного управління юстиції м. Львова.

На даний час позивач проживає з матір`ю та бабусею за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на їх утриманні.

Відповідно до висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування від 08 жовтня 2020 року з метою захисту прав та інтересів дитини орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , оскільки було встановлено, що відповідач з березня 2019 року не бере участі у житті своєї доньки, окрім стягнення аліментів, які платить невчасно і не в повному обсязі, не дбає про її фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 16 вересня 2020 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа №462/3863/19, виданого 11 березня 2020 року Залізничним районним судом м. Львова відсутня.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, давши належну оцінку доказам, наданим сторонами, дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що для застосування такої підстави для позбавлення батьківських прав, як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка передбачена п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, необхідним є встановлення винної поведінки матері (батька), свідомого нехтування нею (ним) своїми обов`язками.

Водночас, наявність вказаних обставин позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належними та допустимими доказами не доведено, а надані ОСОБА_1 докази не є беззаперечними доказами небажання батька піклуватись про свою дочку та брати участь у її вихованні.

А відтак, встановивши відсутність винної поведінки відповідача, відсутність доказів на підтвердження свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка повинна виховуватися і матір`ю, і батьком, суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні про передчасність застосування до батька дитини такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, про недоцільність його застосування щодо ОСОБА_2 .

Крім того, відповідно до ч.1 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України.

Батьківське право - це право на виховання та представництво інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей, то позбавити громадянина батьківських прав дозволяється щодо дитини, яка не досягла повноліття, тобто 18 років.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час розгляду справи є досягла повноліття.

Відтак, суд першої інстанції, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав вірно врахував, що дитина, відносно якої виникло спірне питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, на даний час є вже повнолітньою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

З ОСОБА_1 слід стягнути 1261 грн. 20 коп., які не були сплачені нею при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 1261 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.08.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Цяцяк Р.П.