РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/11949/20

Провадження №: 2/755/1378/21

"21" січня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України, Державного підприємства «ТВЕЛ» про стягнення суми індексації заробітної плати, -

у с т а н о в и в :

21.08.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми індексації заробітної плати, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахування індексації в сумі 573520,08 грн., моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. та покласти на відповідачів понесені судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачем був укладений трудовий контракт з Мінпаливенерго України. При звільненні позивача розрахунок із заробітної плати не проведено до поточного моменту. Період за який позивач просить здійснити стягнення становить з 01.06.2016 року по 01.08.2020 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 року по справі №2-4187/04 з Міністерства енергетики України стягнуто 500,00 грн. та з Державного підприємства «ТВЕЛ» - 27846,40 грн. У зв`язку з тривалим невиконанням даного судового рішення Європейський суд з прав людини 17.01.2013 року видав власне рішення по заяві позивача №42557/06, яким визнав порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини зобов`язав державу Україна виконати рішення національного суду по справі №2-4187/04 та сплатити 3000 євро в порядку відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових витрат. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 року по справі № 2-4187/04 не виконано, але зазначена обставина не стала перепоною для подання Мінюстом неправдивої інформації до Європейського суду про його виконання. Зазначена обставина змусила позивача звернутися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №36596636 щодо рішення Європейського суду. Даним судом відкрита справа №826/17448/16, ухвалені судові рішення судів першої та другої інстанцій, але всі зазначені вище судові рішення не виконуються. Крім того, за період із 01.11.2004 року по 01.04.2014 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року по справі №753/5329/14-ц, згідно із розглянутою судом позовною заявою та доданим до неї відповідним розрахунком, на користь позивача із відповідача ДП «Твел» стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 244945,62 грн. та компенсовано моральну шкоду у сумі 10000,00 грн. Також, за період із 01.04.2014 року по 23.05.2016 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.05.2016 року по справі №753/5116/16-ц, згідно із розглянутою судом позовною заявою та доданим до неї відповідним розрахунком, із відповідача ДП «Твел» стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 158672,85 грн. та компенсовано моральну шкоду у сумі 5000,00 грн. На даний час Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 року по справі №2-4187/04; Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року по справі №753/5329/14-ц та Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.05.2016 року по справі №753/5116/16-ц - залишаються невиконаними, розрахунок по заробітній платі із позивачем не проведено. Не проведення відповідачами розрахунку із позивачем по зарплаті відповідно до норм ст. 116 КЗпП України складає диспозицію правової норми ст. 117 КЗпП України і є підставою звернення позивача до суду із вимогами застосування передбачених даною нормою санкцій. 29 січня 2014 року Верховний Суд України виніс постанову у справі 6-144цс13, де була однозначно виражена його правова позиція: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На даний час існує низка аналогічних судових рішень, тому можна зробити висновок, що судова практика пішла саме таким шляхом. Оскільки роботодавцем позивача, згідно укладеного контракту, являлося Міністерство палива та енергетики України, правонаступником якого є відповідач Міністерство енергетики України, то саме Міністерство енергетики України не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме від виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, зокрема і за період із червня 2016 року по серпень 2020 року. Крім того, розрахунок із позивачем при його звільненні не здійснено із вини саме Міністерства палива та енергетики, правонаступником якого є відповідач Міністерство енергетики України. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наявність моральної шкоди обґрунтовується тим, що внаслідок умисних, протиправних дій відповідача Міністерства енергетики України, позивач отримав моральні, фізичні та душевні страждання у зв`язку з винними неправомірними його рішеннями, діями та бездіяльністю.

Ухвалою суду від 01.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 08.09.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 11.09.2020 року за заявою позивача виправлено описку в ухвалі суду про відкриття провадження у справі.

22.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача Міністерства енергетики України на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на наступне. Відповідно до абзацу 4 частини 1 Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», утворено Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, реорганізувавши Міністерство палива та енергетики України, Міністерство вугільної промисловості України. Факт правонаступництва Міністерство енергетики та вугільної промисловості України підтверджується змістом пункту 5 Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010: міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються - Міністерство палива та енергетики України, Міністерство вугільної промисловості України в Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. Таким чином, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є правонаступником Міністерство палива та енергетики України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство енергетики та вугільної промисловості реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства енергетики та захисту довкілля. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2020 року №425 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» прийнято рішення про перейменування Міністерства енергетики та захисту довкілля України на Міністерство енергетики України. Пунктом 3 вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України, установлено, що Міністерство енергетики: забезпечує формування та реалізує державну політику в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексах; забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива (крім забезпечення енергоефективності будівель та інших споруд) та у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики і теплопостачання. Встановлено, що Міністерство енергетики та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів є правонаступниками прав, обов`язків та майна Міністерства енергетики та захисту довкілля у відповідних сферах. Міненерго із позовними вимогами позивача не погоджується повністю, вважає позов безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Між позивачем та Міністерством палива та енергетики України 11.02.2002 укладено контракт з директором ДП «ТВЕЛ» згідно якого Міністерство палива та енергетики України, як орган управління майном, призначило позивача на посаду директора Державного підприємства «Твел» на термін з 11.02.2002 по 11.02.2005. Згідно статуту ДП «Твел», дане підприємство було створене та підпорядковане Міністерству палива та енергетики України. Відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України від 17.10.2003 №585 ДП «Твел» підлягало ліквідації, крім того, було припинено повноваження директора вказаного підприємства позивача та призначено голову ліквідаційної комісії. Наказом Міністерства палива та енергетики України від 15.12.2003 №46-к позивача було звільнено із займаної посади з 20.12.2003 за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. При звільненні позивача з роботи з ним не було проведено розрахунку, трудова книжка була йому видана. Після проведення інвентаризації було встановлено нестачу матеріальних цінностей, які рахувались на балансі підприємства, а оскільки позивач був керівником вказаного підприємства, то відповідно до акту про стягнення збитків від 26.12.2003 з позивача було вирахувано 14181,81 грн. при сумі розрахункових, які підлягали виплаті позивачу при звільнені 13596,43 грн., в зв`язку з чим позивачу кошти не були виплачені. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 у справі №2-4187/04, яке набрало законної сили, позовні вимоги позивача задоволено частково та ухвалено стягнути із ДП «Твел» заборгованість по заробітній платі у сумі 27846,40 грн. та з Міністерства палива та енергетики України стягнути моральну шкоду у сумі 500,00 грн. Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 у справі №753/5329/14-ц позовні вимоги позивача задоволено та ухвалено стягнути із ДП «Твел» за період із 01.11.2004 по 01.04.2014 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 244945,62 грн. та компенсувати моральну шкоду у сумі 10000,00 грн. Також, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.05.2016 у справі №753/5116/16-ц, позовні вимоги позивача задоволено та ухвалено стягнути із ДП «Твел» за період із 01.04.2014 по 23.05.2016 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 158672,85 грн. та компенсувати моральну шкоду у сумі 5000,00 грн. Позивач наполягає на тому, що на даний час, ні рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 у справі № 2-4187/04, ні рішення Дарницького районного м. Києва від 04.11.2014 у справі №753/5329/14-ц та від 23.05.2016 у справі № 753/5116/16-ц - залишаються невиконаними, розрахунок по заробітній платі із позивачем не проведено. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише та на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Із зазначених критеріїв «у межах повноважень» означає, що орган державної влади повинен приймати рішення і вчиняти дії відповідно із встановленими законом повноваженнями, не перевищуючи їх. «Способом» означає, що орган зобов`язаний дотримуватися встановлених законом процедур і форм прийняття рішення або вчинення дій і повинен обирати лише визначені законом засоби. У свою чергу Положення «Про Міністерство енергетики України», яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №507 визначає, що Міністерство енергетики України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує: формування та реалізує державну політику в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексі; формування та реалізацію державної політики у сфері ефективного використання паливноенергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлювальних джерел енергії та альтернативних видів палива (крім питань забезпечення енергоефективності будівель та інших споруд) та у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики і теплопостачання. Так, відповідно до підпункту 3 пункту 5 Положення Міністерство енергетики України організовує планово-фінансову роботу в апараті Міненерго, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку. Проте жодне положення законодавства чи статуту ДП «Твел» не покладає на Міненерго нести відповідальність за зобов`язання ДП «Твел» (в тому числі положення редакцій, що діяли на момент існування спірних правовідносин), так само як і ДП «Твел» не несе відповідальності за зобов`язання Міненерго. ДП «Твел» є окремою юридичною особою, що самостійно здійснює свою господарську діяльність та несе відповідальність за невиконання власних зобов`язань, власних активів. Жодним положенням статуту ДП «Твел», ні законом на Міненерго не покладено нести відповідальність за зобов`язання ДП «Твел». Заробітна плата працівників підприємств виплачується за рахунок коштів цих підприємств. Міністерство є державною установою, яка утримується за рахунок бюджетних коштів і здійснює свої видатки в межах встановленого бюджетного фінансування. Кошти мають цільове призначення і використовуються відповідно до затвердженого кошторису. Цільових бюджетних програм, відповідно до яких можливе фінансування витрат на погашення заборгованості за зобов`язаннями підприємств, установ чи організацій, що належать до сфери управління Міненерго Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено. Позивачу ні жодними судовими рішеннями, ні виконавчим листом, ні нормою законодавства не надано права вимагати солідарного виконання зобов`язання по виплаті середнього заробітку та встановленої моральної шкоди у Міненерго. Таким чином, Міненерго не будучи зобов`язаним виконувати солідарне зобов`язання по сплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодовувати моральну шкоду, не маючи для цього належного обсягу повноважень, є неналежним відповідачем. Також відповідач зазначає, що позивачем не обґрунтована та ні чим не підтверджена сума моральних збитків 25000,00 грн. З яких міркувань позивач виходив, коли вираховував саме таку суму.

29.10.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача Міністерства енергетики України зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені ним вимоги в повному обсязі і додатково зазначає наступне. Міністерство помилково стверджує про відсутність підстав для виконання ним зобов`язань відносно належного дотримання трудового законодавства, а також виразив сумніви щодо наявності моральної шкоди, спричиненої діями Міністерства. Міністерство погоджується, що Контракти (трудові договори) із позивачем укладалися та переукладалися на нові строки саме Міністерством, а не якоюсь іншою особою. Дійсно, у позивача відсутні інші Контракти (трудові договори), за якими позивач брав би на себе зобов`язання, визначені Контрактом №310/1 від 11.02.2002 року, а у випадку неналежного виконання визначених цим Контрактом зобов`язань мав би нести регламентовану цим Контрактом міру відповідальності перед іншими особами-роботодавцями. З іншого боку, всі інші особи-роботодавці позбавлені права вимагати від позивача виконання будь-яких обов`язків за Контрактом №310/1 від 11.02.2002 року, а позивач позбавлений права вимагати від цих осіб оплати праці у розмірах і на умовах контракту №310/1 від 11.02.2002 року. Іншими словами, у даному конкретному трудовому спорі належним відповідачем являється Міністерство, як та особа, з котрою позивачем укладено конкретний трудовий договір -Контракт №310/1 від 11.02.2002 року. Такої самої правової позиції дотримується і Верховний Суд України. Постановою Пленуму ВСУ №13 від 24.09.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (пункт 27) рекомендовано при здійсненні правосуддя враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП України, належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа, з якою позивачем укладено трудовий договір. Умови Контракту №310/1 від 11.02.2002 року, як і попередніх Контрактів, укладених позивачем і Міністерством тривалий час виконувалися обома сторонами. Саме Міністерство формувало, затверджувало та надавало до виконання позивачу Плани робіт (річних, квартальних). Саме Міністерство (і ніхто інший) визначав розміри надбавок та премій позивачу за виконані/невиконані позивачем конкретні Плани, завдання, доручення. Про виконання цих Планів (завдань, доручень) виключно перед Міністерством, а не перед ким-небудь іншим. Разом з тим, всупереч приписам ст. 116 КЗпП України, при звільненні позивача 25.12.2003 року розрахунок із заробітної плати не проведено до поточного моменту часу із вини виключно Міністерства. До того ж за бажанням та діями Міністерства позивач був тричі звільнений з однієї і тієї самої посади за Контрактом від 11.02.2002 року. Позивач вказує, що для доведення даного юридичного факу він звертає увагу на реальну можливість проведення розрахунків не лише із позивачем, але і з усіма працівниками підприємства. При наявності у ДП «Твел» активів понад 33 млн. грн. та заборгованості із зарплати в сумі всього до 50 тисяч (станом на 17.10.2003 року) у 2004 році Міністерством ініційовано справу №43/284 про банкрутство прибуткового на той час ДП «Твел», за рішенням Міністерства, як власника ДП «Твел», у відповідності до ст. 51 чинного на той час Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Крім наведеного вище, станом на 2003 рік діяла норма п. 3 ст. 39 ЗУ «Про власність» згідно якої, при недостатності у державної установи (організації) коштів відповідальність за її зобов`язаннями несе власник. Фактичною причиною розірвання Контракту №310/1 від 11.02.2002 року стала відмова позивача виконувати протиправні усні рекомендації посадових осіб Міністерства щодо прийняття позивачем специфічних управлінських рішень, пов`язаних із певними напрямками діяльності керованого позивачем підприємства. Тривалий час чиновники Міністерства не могли знайти формальні підстави для розірвання із позивачем контракту. Планові завдання виконувалися керованим позивачем підприємством у встановлені строки; порушень трудового дисципліни, громадського порядку та моральних норм позивач не допускав. Разом з тим позивач перманентно продовжував ігнорувати та відмовлявся виконувати протиправні усні рекомендації посадових осіб Міністерства. Відсутність можливості в законному порядку позбутися впливу позивача на реальний хід подій, спонукала чиновників Міністерства дійти висновку про можливість ліквідувати кероване позивачем підприємство взагалі, відповідно і позбутися таким чином позивача. При повернені із чергового відрядження із Східного гірничо-збагачувального комбінату, близько 18 години у п`ятницю 17.10.2003 року, на вході до керованого ним підприємства, позивача зустріли три невідомі йому особи, які вручили йому копію Наказу Міністерства №585 від 17.10.2003 року. На робоче місце позивач вже не був допущений позавідомчою охороною. Мотивація ліквідації ДП «Твел» (втрата актуальності створення власного ядерного палива в Україні) викликала непорозуміння в наукових колах України. У багатьох провідних вчених виникли сумніви у легітимності наукового ступеня, вченого звання та належній організації робіт з боку позивача, як керівника підприємства, яке приймало участь у реалізації Комплексної програми створення національного ядерно-паливного циклу в Україні, що у свою чергу вплинуло на втрату ділової репутації, авторитету та престижу позивача серед колег, товаришів по аспірантурі, вченій раді як наукового працівника і, відповідно, не могло не привести по моральних переживань позивача, як складової частини завданої Міністерством моральної шкоди. В ситуації, що складалася на той час навколо підприємств, що приймали участь у створенні ядерного палива в Україні, а також враховуючи ту обставину, що ДП «ТВЕЛ» було у 2002 році виведено зі списку підприємств, що не підлягають приватизації, трудовий колектив на загальних зборах прийняв рішення про створення ним Орендованого підприємства та взяття в оренду ЦМК ДП «Твел». Станом на 2003 рік такий хід подій цілком вписувався у чинне на той час законодавче поле. Згідно абз. 6 п. 3 ст. 15 чинного на той час Закону України «Про підприємства в Україні», трудовий колектив « … приймає рішення про оренду підприємства, створення на основі трудового колективу органу для переходу на оренду і викупу підприємства». Крім того, чинним на той час Законом України «Про власність» (п. 2 ст. 37) передбачено, що у разі прийняття державним органом, уповноваженим управляти державним майном, рішення про реорганізацію або ліквідацію державного підприємства, трудовий колектив має право вимагати передачі підприємства в оренду або перетворення його в інше підприємство, засноване на колективній власності. В порядку практичної реалізації рішення трудового колективу ДП «ТВЕЛ», позивач, як керівник даного підприємства, звернувся 13.10.2003 року із Доповідною запискою до профільного міністра із проханням надати у встановленому порядку відповідне погодження до Фонду Держмайна України на передачу в оренду ЦМК ДП «ТВЕЛ» орендованому підприємству, створеному його трудовим колективом. Рішення Міністра було негативним, що слідує із підписання ним Наказу Міністерства №585 від 17.10.2003 року про ліквідацію ДП «ТВЕЛ» за рішенням власника даного підприємства. Мотиви даного рішення (і відповідно відмови у створенні трудовим колективом ДП «ТВЕЛ» орендного підприємства) залишилися невідомими, але працівники ДП «ТВЕЛ» зрозуміли, що аргументи для прийняття саме такого рішення були досить вагомими, оскільки Міністр вирішив погодитися із наявністю цілком вірогідної втрати 25,1 млн. грн., які мали бути спрямовані на створення ядерного палива. Пізніше підтвердилась обставина все-таки втрати зазначених 25,1 млн. грн. як і інших активів ДП «ТВЕЛ», хоча підприємство таки залишилось неліквідованим. Зазначене вказує на наявність удаваного правочину під лише умовною назвою «ліквідація ДП «ТВЕЛ», вчиненого Міністерством із фактичною метою лише звільнення працівників даного підприємства, зокрема позивача, оскільки інші підстави для звільнення (без порушення норм КЗпП України) були відсутні. А якщо взяти до уваги ті обставини, що в процесі реалізації чиновниками Міністерства даного удаваного правочину відбулись наступні події: втрачено грошові ресурси Галузевого Фонду ЯТЦ в сумі 25,1 млн.; активи ДП «ТВЕЛ» в сумі понад 33 млн. грн. зникли у невстановленому напрямку; виплата розрахункових при звільненні позивача не проведена Міністерством на протязі 18 років, незважаючи на низку судових рішень; то стають зрозумілими причини відмови чиновників Міністерства у погодженні створення трудовим колективом Орендного підприємства та надання в оренду ЦМК ДП «ТВЕЛ». Без особистої зацікавленості чиновників Міністерства такий хід подій не мав би місця взагалі. Моральна шкода, спричинена позивачу полягає в тому, що за умов, коли позивач створював активи ДП «ТВЕЛ» з метою виробництва ядерного палива для атомних станцій України, але внаслідок рішень та діянь чиновників Міністерства результатами скористалися зовсім інші особи, а мета позивача залишилася недосягнутою з вини саме Міністерства (ядерне паливо залишилося не створеним) - позивач відчуває себе ошуканим, таким що даремно витратив власні ресурси, власного часу, інтелекту, а часто і здоров`я разом із іншими працівниками підприємства, перед якими позивач відчуває свою провину до поточного моменту часу. Оскільки створення Орендного підприємства на базі ЦМК ДП «ТВЕЛ» унеможливлювало розкрадання активів даного підприємства, зокрема шляхом реалізації удаваного правочину, чиновники Міністерства розпочали активні дії, спрямовані на відволікання ресурсів позивача на вирішення інших, штучно створених ними проблем. З метою створення додаткових проблем, Міністерство підійшло до вирішення питання щодо звільнення позивача досить специфічно. Діями Міністерства організовано трикратне звільнення позивача із однієї і тієї самої роботи, яку виконував позивач у відповідності до умов Контракту: 20.12.2003 року - за Наказом Голови ліквідаційної комісії ДП «ТВЕЛ» від 15.12.2003 року №46, призначеного Міністерством; 22.12.2003 року - згідно запису у трудовій книжці позивача, виконаному Головою ліквідаційної комісії ДП «ТВЕЛ», призначеного Міністерством; 25.12.2003 року - за Наказом від 24.12.2003 року №516-к/к Міністра палива та енергетики України. Цим же Наказом припинено Контракт від 11.02.2002 року, разом зі змінами та доповненнями до нього. При цьому кожен із названих чиновників намагався продемонструвати свою значимість, чи особисту участь на особливо важливій роботі по «нейтралізації» позивача, як «перешкоду на шляху дерибану» ними активів Галузевого Фонду створення ядерно-паливного циклу в Україні. Не виключено, що чиновники Міністерства просто отримували задоволення від цих специфічних розваг. Низкою перманентних звільнень чиновники Міністерства намагалися не лише відволікти ресурси, але і принизити честь та гідність позивача, добитися його моральних переживань, що також складає елемент моральної шкоди. Наступний захід Міністерства, спрямований на відволікання ресурсів позивача для вирішення інших, штучно створених ними проблем полягав у порушенні кримінальної справи відносно позивача. Оскільки ніякими перевірками діяльності підприємства, керованого позивачем не вдалося виявити порушень бюджетного, фінансового, трудового та податкового законодавства, чи істотних недостач активів на підприємстві, чиновникам Міністерства залишилося лише звинуватити позивача у традиційному на той час для України порушенні Закону «Про оплату праці», оскільки затримки із виплатою заробітної плати на підприємствах в кінці 90-х та початку 2000-х років були повсюдними і досягали значних строків та сум. Так, після трикратного звільнення позивача із роботи, без розрахункових виплат, Міністерство ініціювало порушення кримінальної справи по звинуваченню позивача у несвоєчасній виплаті заробітної плати за ст. 175 КК України. При цьому, позивач вже із 17.10.2003 року був позбавлений повноважень щодо управління підприємством зокрема і поточним рахунком ДП «Твел», його дебіторською заборгованістю та іншими активами, для реалізації можливості оперативного проведення розрахунків по зарплаті та закриття даної кримінальної справи. Станом на 01 грудня 2003 року заборгованість із зарплати складала до 50 тис. грн., із врахуванням заборгованості перед позивачем в сумі 8,5 тис. грн. Станом на момент звільнення працівників ДП «Твел» мав достатньо активів для проведення із ними розрахунків. ДП «Твел» може надати низку інших доказів наявності у нього активів станом на цей момент часу. Згідно Припису Прокуратури Печерського району № 56-0464 від травня 2004 року, на адресу Міненерго та ліквідатора ДП «ТВЕЛ» - для повного погашення заборгованості по заробітній платі достатньо було реалізувати всього один легковий автомобіль, однак чиновники Міністерства та призначені ними ліквідатори ДП «Твел» знайшли усім автомобілям інше застосування (як і іншим активам ДП «Твел»), в результаті чого за пів року (грудень 2003 - травень 2004) прибуткове ДП «ТВЕЛ» стало взагалі неплатоспроможним. Таким чином, умисними діями Міністерства, які полягали у протиправному непроведені розрахунків із звільненими працівниками ДП «Твел», за умов наявності реальної можливості здійснення цих розрахунків на протязі 7 місяців (із жовтня 2003 року по квітень 2004 року) вжитими Міністерством виключно із метою порушення кримінальної справи по звинуваченню позбавленого (власне самим Міністерством) можливості провести зазначені розрахунки позивача, йому завдано істотної моральної шкоди, яка полягає у приниженні Міністерством честі, гідності, престижу та ділової репутації позивача, що викликало у нього значні моральні переживання. Оскільки наявність кримінальної справи протирічила світогляду законослухняного позивача, він, навіть не отримавши власних розрахункових коштів, був змушений сам позичати грошові кошти під свою відповідальність у близьких, родичів та знайомих для проведення розрахунків із звільненими працівниками ДП «Твел». Зазначені дії викликали певні підозри майбутніх кредиторів позивача, викликали їх негативні емоції по відношенню до позивача, стали причиною погіршення відносин, що негативно вплинуло на авторитет позивача і було спричинено протиправною поведінкою Міністерства, що також стало складовою частиною нанесеної ним моральної шкоди. Незважаючи на ту обставину, що чиновники Міністерства та призначені ними ліквідатори ДП «Твел» ще не встигли (чи не зуміли) за півроку остаточно викрасти всі активи ДП «ТВЕЛ», 01.06.2004 року черговим головою ліквідаційної комісії ДП «ТВЕЛ» подано до суду заяву за №06-211 про порушення справи про банкрутство ДП «Твел». Справу №23/284 про банкрутство ДТ «Твел» було порушено 11.06.2004 року відповідно до ст. 51 (за рішенням власника) чинного на той час Закону «Про відновлення платоспроможності… », а 25.06.2004 року ДП «Твел» був визнаний банкрутом. Починаючи із 2004 року, на протязі 9 років позивач був змушений доводити у різноманітних інстанціях платоспроможність підприємства, визнаного банкрутом та абсурдність звинувачень з боку службових осіб Міністерства у доведенні ДП «Твел» до банкрутства саме позивачем. Так, 02.03.2010 року у засіданні ВГСУ позивачу вдалося довести відсутність підстав не лише для визнання ДП «Твел» банкрутом, але і для порушення справи про його банкрутство взагалі, та лише 12.03.2013 року припинити провадження у справі №43/284-15/115-б про банкрутство ДП «Твел». Навіть останній опублікований баланс ДП «Твел», наданий до суду разом із Звітом ліквідатора ДП «ТВЕЛ» станом на 26 серпня 2004 року - вказує на наявність у ДП «Твел» прибутку в сумі 2982 тис. грн. На даний час, згідно даних, внесених до реєстру ЄДРПОУ, ДП «Твел» продовжує працювати під управлінням Міністерства. Фінансовий його стан залишається невідомим. За місцем реєстрації ДТ «Твел» не знаходиться. Фактичне місце знаходження відоме лиши його органу управління - Міністерству у даному провадженні. У процедурі банкрутства ДП «Твел» чиновники Міністерства та призначені ними ліквідатори ДП «Твел» активно спрямовували рух справи до повної та термінової ліквідації ДП «ТВЕЛ». Такий хід подій надавав їм можливість приховати вчинені ними протиправні діяння, пов`язані із розкраданням та приховуванням активів ДП «Твел». У даному провадженні позивач виявився єдиним хто захищав інтереси підприємства та його кредиторів, навіть за рахунок втрати особистого часу та позбавлення можливості реалізації наукових напрацювань. У зазначених умовах та обставинах позивач отримав надмірний обсяг негативних емоцій, нервових навантажень та моральних переживань на протязі останніх 18 років. Навіть частково наведені факти та обставини вказують на втрату позивачем нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, на порушення стосунків з оточуючими людьми. Наведені вище факти та обставини наведені лише частково, але і вони надають позивачу право стверджувати про наявність прямої вини Міністерства зокрема в умисному непроведені розрахунків при звільнені позивача; створення різноманітних перепон на шляху створення Орендного підприємства; протиправної ініціації порушення кримінальної справи проти Позивача; умисного знецінення майна підприємства, яке підлягало передачі в оренду. Наведені вище факти та обставини надають також моральне право позивача на звернення до суду із даним позовом, на визнання моральної шкоди у розмірі, який може лише частково компенсувати моральні збитки, понесені позивачем із причин наведених вище перманентних протиправних діянь Міністерства, а також надають право звинувачувати Міністерство у створенні умов для протиправного вилучення майна підприємства, умисного створення умов не проведення розрахунків із працівниками ДП «Твел» та у доведенні підприємства до його банкрутства.

Відповідач ДП «Твел» своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, направлена на зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу ДП «Твел» судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою поштового відділення «адресат не знаходиться».

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.02.2002 року між Міністерством палива та енергетики України, іменоване надалі Орган управління майном, з одного боку, та гр. ОСОБА_1 , іменований надалі Керівник, з другого боку, був укладений контракт з директором ДП «Твел» №310/1 про те, що ОСОБА_1 наймається (призначається) на посаду ДП «Твел» на термін з11.02.2002 року по 11.02.2005 року.

Згідно наказу державного секретаря Міністерства палива та енергетики України №212-к від 11.02.2002 року «Про призначення на посаду», ОСОБА_1 , в.о. директора ДП «Твел», призначено на посаду директора цього підприємства на умовах укладеного контракту та звільнено його від раніше займаної посади. Контракт укладений з ОСОБА_1 від 24.04.1997 №4-к, вважати розірваним на підставі п. 5.2. б (за згодою сторін).

Відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Зі змісту розміщеного у Єдиному державному реєстрі судових рішень рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року у справі №753/5329/14-ц вбачається, що судом було встановлено наявність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 року, яке набрало законної сили та яким було стягнуто з ДП «Твел» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 27846,40 грн. і 500,00 грн. з Міністерства палива та енергетики України у відшкодування моральної шкоди.

Також у вказаному рішенні зазначено, що позивач був звільнений із займаної посади наказом Міністерства палива та енергетики України від 15.12.2003 року №46-к з 20.12.2003 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак фактично за даними трудової книжки позивач був звільнений 22.12.2003 року.

Судом було встановлено та не заперечувалось відповідачами, що при звільненні позивача з ним не був проведений повний розрахунок, а наведене рішення Шевченківського суду м. Києва на час розгляду справи №753/5329/14-ц виконане не було, у зв`язку із чим суд стягнув ДП «Твел» на користь ОСОБА_1 , зокрема, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 244945,62 грн.

Зі змісту розміщеного у Єдиному державному реєстрі судових рішень рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.05.2016 року у справі №753/5116/16-ц вбачається, що суд встановив невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 року та Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року у справі №753/5329/14-ц і стягнув з ДП «Твел» на користь ОСОБА_1 , зокрема, середній заробіток із врахування індексації зарплати за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.04.2014 року по 23.05.2016 року в сумі 158672,85 грн.

У даній справі позивач стверджує, що до теперішнього часу рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004 року, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року у справі №753/5329/14-ц та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.05.2016 року у справі №753/5116/16-ц не виконані, повний розрахунок з позивачем по належним йому при звільненні сумам не проведений і відповідно позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2016 року по 01.08.2020 року з врахуванням індексації зарплати в сумі 573520,08 грн.

Жодних заперечень та доказів та підтвердження проведення повного розрахунку з позивачем по належним йому при звільненні сумам стороною відповідачів суду не надано. Окрім того, з відзиву відповідача Міністерства енергетики України на позовну заяву вбачається, що відповідач фактично визнає та не заперечує факту дійсного не проведення з позивачем повного розрахунку по належним останньому до виплати сумам при звільненні з посади директора ДП «Твел».

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки в день звільнення позивача йому не було виплачено всіх сум, що належали позивачу від підприємства і такий повний розрахунок не здійснений по теперішній час, вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2016 року по 01.08.2020 року є законними.

Відповідно до положень п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу за жовтень та листопад 2003 року, тобто за два місяці, що передували події звільнення у грудні 2003 року.

За змістом наявної в матеріалах справи копії довідки про заробітну плату ОСОБА_1 №9017/2-131 від 13.01.2009 року, у жовтні 2003 року позивачу був нарахований дохід у розмірі 1993,75 грн., а у листопаді 2003 року - 2660,00 грн.

Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

4653,75 грн. (сума заробітної плати за жовтень і листопад 2003 року) : 43 (кількість робочих днів у жовтня та листопаді 2003 року) = 108,23 (середньоденна заробітна плата).

Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог з 01.08.2016 року по 01.08.2020 року становить 1045 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявленого позивачем періоду нарахування становить: 108,23 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1045 (робочі дні в період заявленого часту затримки розрахунку при звільненні) = 113100,35 грн.

Позивач просить стягнути поряд з середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні, також індексацію заробітної плати за період з червня 2016 року до серпня 2020 року, розрахунок по якій здійснений позивачем на суму 2660,00 грн., що відповідає розміру нарахованої позивачу заробітної плати у сумі 2660,00 грн. за грудень 2003 року.

Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За змістом ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N159 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Розрахунок проведеної позивачем індексації заробітної плати за період червень 2016 року - липень 2020 року (базовий місяць - грудень 2003 року) на суму 2660,00 грн. є вірним, ураховуючи також, що він здійснений за допомогою спеціальної комп`ютерної програми.

У підсумку розрахунку позивач вказує, що загальна сума заробітної плати позивача за період із 01.06.2016 року по 01.08.2020 року (з індексацією) складає 573520,08 грн., в тому числі сума індексації складає 440520,08 грн.

При цьому, суд вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає саме сума індексації в розмірі 440520,08 грн., як компенсація працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, а не сума у розмірі 573520,08 грн., яка включає в себе і суму заробітної плати в розмірі 2660,00 грн. в кожному місяці, адже в період з 01.06.2016 року по 01.08.2020 року позивач в ДП «Твел» вже не працював, заробітна плата йому не нараховувалась, і вданому випадку слід стягнути індексацію заробітної плати розраховану на суму 2660,00 грн. (заробітна плата за грудень 2003 року), яка не була виплачена.

Таким чином, загалом на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 553620,43 грн. (113100,35 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні + 440520,08 грн. - компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати).

Вирішуючи питання про те хто саме з заявлених відповідачів має відшкодувати позивачу вказаний розмір грошових коштів або чи можливий в даному випадку солідарний обов`язок відповідачів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 80, 81, 96 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

За змістом ст.ст. 167, 170 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 176 ЦК України передбачено, що Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до відповідачів, не передбачена.

Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.

За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.

Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

Така відповідальність, до прикладу, передбачена, зокрема Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

При цьому, судом встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП «Твел» значиться у статусі «зареєстроване», отже підприємство не перебуває у стані припинення, не ліквідоване, не визнане банкрутом і відповідно вказане державне підприємство самостійно несе відповідальність по своїм зобов`язанням у тому числі і стосовно відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та втрати частини заробітку у вигляді відповідної індексації.

Крім того, приймаючи рішення про покладення обов`язку за виниклим спором саме на ДП «Твел» суд звертає увагу, що за змістом п. 17 Розділу 3 Контракту з директором ДП «Твел» від 11.02.2002 року, за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності.

Отже, саме з відповідача ДП «Твел» на користь позивача мають бути стягнені грошові кошти в сумі 553620,43 грн., яка складається з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (113100,35 грн.) та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати (440520,08 грн.), натомість пред`явлення відповідних позовних вимог до Міністерства енергетики України, на думку суду, є безпідставним.

Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн., суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вивчивши зібрані у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням його прав на вчасне отримання всіх сум при звільненні, що в свою чергу безумовно призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Порушення права на оплату працю, яке є правом передбаченим Конституцією України, порушує принципи соціальної і правової держави, що тягне необхідність поновлення цих принципів шляхом стягнення завданої моральної шкоди із особи винної у вчиненні відповідних порушень прав працівника.

При цьому, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, поряд із цим ураховуючи тривалість невиконання обов`язку по виплаті належних працівнику сум при звільненні, невиконання рішень судів, наявність втрати позивачем частини заробітку у зв`язку з порушенням термінів його виплати, суд вважає за необхідне зменшити заявлений до стягнення розміру моральної шкоди з 25000,00 грн. до 15000,00 грн.

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди за вчинені порушення прав працівника, які наведені вище, має бути покладено на ДП «Твел», оскільки саме вказане підприємство, за висновком суду, є відповідальним за невчасний розрахунок з позивачем, що призвело до виникнення втрати позивачем частини свого заробітку в зв`язку з інфляційними процесами та за невиконання рішень судів ухвалених на користь позивача.

Підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача Міністерства енергетики України судом не встановлено, оскільки за повідомленими позивачем даними не вбачається наявності повного складу правопорушення, яке б було вичинене Міністерством по відношенню до позивача та могло б бути підставою для покладення на цього відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи положення ст.ст. 133, 141 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5985,20 грн.

Поскільки позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, розподіл здійснюється судом пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Загалом до стягнення позивачем було заявлено суму у розмірі 598520,08 грн., при цьому судом задоволені позовні вимоги на загальну суму 568620,43 грн., що становить 95% від ціни позову, відповідно стягненню з відповідача ДП «Твел» на користь позивача підлягають понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого останнім судового збору в розмірі 5685,94 грн. (5985,20 х 95%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 76-82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 23, 80, 81, 96, 167, 170. 176, 619, 1667 ЦК України, ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N159, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України, Державного підприємства «ТВЕЛ» про стягнення суми індексації заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «ТВЕЛ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в загальному розмірі 553620 (п`ятсот п`ятдесят три тисячі шістсот двадцять) грн. 43 коп.

Стягнути з Державного підприємства «ТВЕЛ» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «ТВЕЛ» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 5685 (п`ять тисяч шістсот вісімдесят п`ять) грн. 94 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21.01.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Міністерство енергетики України (м. Київ, вул. Хрещатик., 30, );

Відповідач - Державне підприємство «ТВЕЛ» (м. Київ, вул. Михайла Бойчука (Кіквідзе), 8/9, ).

Суддя -