ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/714/21 Справа № 216/315/17 Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року, яке постановлено суддею Бондарєвою О.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 02 січня 2017 року був укладений договір позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів у розмірі 90 000 грн. У відповідності до умов позики, які зазначені у розписці, відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 90 000 грн. строком до 03 січня 2017 року. Розпискою встановлено штраф у розмірі 10 000 грн. в день, та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яку відповідач зобов`язана сплатити за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань. Проте, у встановлений строк ОСОБА_2 кошти не повернула та відмовляється виконати умови позики.У зв`язку з чим, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 90 000 грн.; штраф за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань в розмірі 130 000 грн.; пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань в розмірі 897,53 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2 208,99 грн.

Заочним рішенням Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, ІПН: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , борг за договором позики у розмірі 90 000 гривень;штраф за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у розмірі 130 000 гривень;пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у розмірі 897 гривень 53 копійки та судовий збір у розмірі 2 208 гривень 99 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що про розгляд справи вона належним чином не була повідомлена та справу було розглянуто за її відсутності.

Також вказує на те, що суд першої інстанції перейшов на сторону позивача, оскільки не надав оцінки доводам відповідача відносно позову та стягнув грошову суму, яку відповідач не отримувала від позивача та не допитав свідків.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_4 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу судової повістки про призначення справи до розгляду на 05 вересня 2017 року, що не відповідає ч.5 ч. ст. 128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача, належним чином не повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики позивач посилалася на те, що між нею та відповідачем 02 січня 2017 року був укладений договір позики,за яким вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 90 000 грн. У відповідності до умов позики, які зазначені у розписці, відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 90 000 грн., строком до 03 січня 2017 року. У випадку порушення строків повернення позивачу грошових коштів відповідач зобов`язана сплати штраф у розмірі 10 000 грн. за один день прострочення, та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яку відповідач зобов`язана сплатити за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань, що підтверджується розпискою. Проте, у встановлений строк ОСОБА_2 кошти не повернула.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно оригіналу розписки, відповідач ОСОБА_2 02 січня 2017 року взяла у позивача в борг 02 січня 2017 року 90 000 гривень на строк до 03 січня 2017 року, на підтвердження чого відповідач того ж дня, тобто 02 січня 2017 року, написала розписку. Згідно позики, в разі неповернення суми боргу відповідач зобов`язалася сплати штраф в розмірі 10 000 гривень за один день прострочення та зобов`язалася сплати пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Однак, відповідач свої зобов`язання не виконала, кошти, взяті згідно розписки у встановлений строк не повернула

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 02 січня 2017 року, відповідач грошові кошти у встановлений строк не повернула, тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 90 000 гривень за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою.

В силу ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Вимоги щодо форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання передбачені ч. 1 ст. 547 УК України, згідно якої такий правочин вчиняється у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору позики відповідач зобов`язалася сплачувати пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу, однак, відповідачем умови договору не виконувались належним чином, в зв`язку з чим, станом на 16 січня 2017 року, утворилась заборгованість за договором позики в загальній сумі 90 897,53 грн., з яких: 90 000 грн. заборгованість за договором позики, 897,53 грн. заборгованість за пенею.

Розрахунок заборгованості за пенею, наведений позивачем в позові, який перевірено колегією суддів та колегія суддів вважає його вірним, відповідає умовам договору і відповідачем не спростований (а.с. 3).

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за невиконання умов договору позики у розмірі 897,53 грн.

При цьому, колегія суддів вважає, що у стягнені з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 130 000 гривень слід відмовити, враховуючи наступне.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17 та у Постанові від 29 березня 2019 року № 130/904/16-ц.

Отже, зі змісту розписки вбачається, що підставою нарахування пені та штрафу є порушення строків виконання грошового зобов`язання, що свідчить про відсутність правових підстав для одночасного стягнення пені та штрафів за одне й те саме порушення.

У зв`язку з тим, що нарахування штрафу носить разовий характер, в той час як пеня нараховується за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, враховуючи встановлений договором подвійний характер відповідальності за порушення строків повернення позики колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу задоволенню не підлягають.

При цьому, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти у зазначеній розписці вона не брала у борг у позивача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки оригінал розписки знаходиться у позивача, як у позикодаця, що за змістом ст. 545 ЦК України свідчить про те, що позикодавцем за даною розпискою є позивач та борг у повному обсязі не погашено. За положенням ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Однак, відповідачем у відповідності до вимог зазначеної норми закону, не надано доказів на підтвердження того, що договір поруки був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі відповідача про те, що суд не допитав свідків, оскільки відповідачем ОСОБА_2 клопотання про виклик та допит свідків не заявлялось, натомість в апеляційній інстанції сторонам роз`яснювалось положення ст. ст. 12, 81 ЦПК України, згідно яких доведення того, що ОСОБА_2 не отримувала грошових котів у борг від позивача покладається на відповідача.

За таких обставин, судова колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним позики від 02 січня 2017 року станом на 16 січня 2017 року у розмірі 90 897,53 грн., з якої: 90 000 грн. заборгованості за договором позики, 897,53 грн. заборгованості за пенею.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду першої інстанції 908,97 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень;пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у розмірі 897 (вісімсот дев`яносто сім) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки.

В іншій частині у задоволені позову ОСОБА_1 відмовти.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908(дев`ятсот вісім) гривень 97 (дев`яносто сім) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: