КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/277/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року місто Київ
справа №760/2847/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Жовноватюка В.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Соломянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила:
стягнути з ОСОБА_3 на її користь, аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви і до повноліття дитини;
стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною трьохрічного віку.
В обґрунтування вимог посилалась на те, що вона та ОСОБА_3 , є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що після сварки з відповідачем, вона вимушена була піти жити до іншої квартири.
Зазначала, що після припинення ведення спільного господарства, дитина проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. Відповідач жодним чином не бере участь у вихованні дитини, не надає матеріальну допомогу, яка необхідна на утримання дитини та дружини, як матері дитини, яка не досягла трьох років.
Посилалась на те, що відповідач має офіційне працевлаштування, а саме є військовослужбовцем.
Рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участь в справі, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що під час розгляду даної справи №760/2847/20, Солом`янському районному суді міста Києва не було відомо, що згідно з судовим наказом Ленінського районного суду міста Полтави від 14 грудня 2017 року у справі №553/2803/17 з ОСОБА_3 стягуються на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня подання до суду заяви про видачу судового наказу, з 30 жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вказувала, що під час розгляду справи №760/2847/20, Солом`янському районному суді міста Києва не було відомо, що згідно з ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 28 лютого 2020 року відкрито провадження у справі №553/382/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, встановлених судовим наказом Ленінського районного суду міста Полтави у справі №553/2803/17 від 14 грудня 2017 року, визначених ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_5 .
Зазначала, що відповідно до позовної заяви ОСОБА_3 , підставою для зменшення розміру аліментів є той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у нього народилась друга дитина - ОСОБА_4 , а відносини з матір`ю дитини ОСОБА_2 складаються непросто і ОСОБА_2 звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки та своє утримання.
Посилалась на те, що обидві сторони по справі, приховали від суду факт наявності на утриманні відповідача ОСОБА_3 доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , хоча обидва були достовірно обізнаними про її існування та про факт стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) на її утримання відповідно до судового наказу Ленінського районного суду міста Полтави від 14 грудня 2017 року у справі №553/2803/17.
Вказувала, що відповідач ОСОБА_3 за оскаржуваним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року має сплачувати 1/4 частину від свого заробітку (доходу) на другу доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той же час, зважаючи на наявність оскаржуваного рішення, вимагає зменшити розмір утримуваних аліментів на дитину від першого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу).
Зазначала, що таке вирішення аліментних зобов`язань є дискримінаційним відносно її доньки ОСОБА_6 , тим більше, що її існування відповідач від Солом`янського районного суду міста Києва приховав.
Посилалась на те, що при вирішенні даного позову, не врахована суттєва для справи обставина, а саме: наявність на утриманні у відповідача дитини від першого шлюбу.
Зазначала, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , у органі державної реєстрації актів цивільного стану, шлюб не зареєстрований, тому ці особи не мають статусу подружжя.
Посилалась на те, що відповідно до ст.ст.75-84 СК України ОСОБА_2 не має права на утримання від ОСОБА_3 .
Вказувала, що відповідач ОСОБА_3 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року не оскаржував, оскільки дане рішення направлене лише на мінімізацію аліментних зобов`язань по утриманню відповідачем своєї дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Посилалась на те, що вказані вище обставини свідчать про штучний характер пред`явленого позову та зловживання процесуальними правами позивачем та відповідачем.
Вказувала, що повідомлені позивачем ОСОБА_2 обставини про нібито розірвані стосунки з ОСОБА_3 не відповідають дійсності.
Зазначала, що ОСОБА_2 у власності має квартиру АДРЕСА_1 , в якій до теперішнього часу мешкає спільно з ОСОБА_3
09 грудня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення залишити без змін.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Так, відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обовязки.
Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Соломянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, посилаючись, зокрема на те, що дитина ОСОБА_4 проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, а відповідач матеріальну допомогу на її утримання та утримання дочки не надає.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 31 грудня 2019 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом першої інстанції було встановлено, що дитина ОСОБА_4 проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні, при цьому матір не працює.
Згідно довідки, виданої військовою частиною НОМЕР_2 від 30 січння 2020 року №617/49 ОСОБА_3 є підполковником та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 (м.Київ).
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову.
Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилалася на те, що вирішення аліментних зобов`язань у даній справі є дискримінаційним відносно її дочки ОСОБА_6 , оскільки як позивач ОСОБА_2 , так і відповідач ОСОБА_3 приховали від суду першої інстанції факт наявності у відповідача дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яку останній сплачує аліменти у розмірі 1/4 частки від його доходів відповідно до судового наказу, виданого Ленінським районним судом міста Полтави 14 грудня 2017 року у справі №553/2803/17.
З матеріалів, які були додані до апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
14 грудня 2017 року Ленінським районним судом міста Полтави видано судовий наказ, згідно якого з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання заяви до суду 30 жовтня 2017 року та до досягнення дитиною - ОСОБА_5 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що відповідач у даній справі не повідомив суд першої інстанції про наявність у нього від першого шлюбу дочки ОСОБА_6 , 2012 року народження та про факт стягнення з нього аліментів на її утримання.
Разом з тим, вказані доводи не є обов`язковою підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3 років.
Частина 4 цієї ж статті визначає право на утримання вагітної дружини, а також дружини, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
За правилами ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності. При цьому, заперечень щодо розміру аліментів, які просила стягнути позивач, відповідач не подавав.
А відтак, суд першої інстанції встановивши, що відповідач є батьком малолітньої ОСОБА_7 , за станом здоровя може надавати матеріальну допомогу, має офіційне працевлаштування, дійшов аргументованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки ОСОБА_7 , 2019 року народження у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення з 03 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Визначений судом першої інстанції розмір щомісячних аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення інтересів дитини.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених ст.ст.80, 84 СК України підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років.
При цьому, доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що позивач не має права на утримання від ОСОБА_3 , так як останні не перебували у зареєстрованому шлюбі колегія суддів вважає безпідставними, оскільки нормами СК України визначено, що отримання аліментів на дитину одного із подружжя та/або на дружину, з якою проживає дитина (до досягнення дитиною 3 років) не залежить від того перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.
Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року не оскаржував, виконавчий лист у даній справі не видавався і до примусового виконання в органи державної виконавчої служби або до приватного виконавця не спрямовувався, що свідчить про те, що оскаржуване рішення направлене лише на мінімізацію аліментних зобов`язань по утриманню відповідачем дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 колегія суддів відхиляє, оскільки оскарження рішення та пред`явлення виконавчого документу до виконання є правом особи, а не обов`язком.
Посилання ОСОБА_1 у письмових поясненнях від 21 грудня 2020 року на те, що обов`язок сплачувати аліменти виникає у того з батьків, який проживає окремо від дитини, при цьому згідно наказу командира військовою частиною НОМЕР_2 №214 від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_3 вибув у відпустку без збереження грошового забезпечення по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в місто Київ з 30 жовтня 2020 року по 21 грудня 2022 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані обставини виникли після ухвалення рішення у даній справі.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 за оскаржуваним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року має сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від свого заробітку (доходу) на другу дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той же час, зважаючи на наявність оскаржуваного рішення, вимагає зменшити розмір утримуваних аліментів на дитину від першого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), колегія суддів вважає необхідним зазначити нгаступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду міста Полтави з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, в якому просив зменшити розмір аліментів, встановлених судовим наказом Ленінського районного суду міста Полтави у справі №553/2803/17 від 14 грудня 2017 року, визначених ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_5 з 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) до 1/6 частини.
Обгрунтовуючи позов про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_3 вказував, зокрема, на те, що в 2019 році змінився його сімейний стан, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 у нього народилася друга дитина ОСОБА_4 .
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з вищевикладеного, народження у ОСОБА_3 другої дитини - ОСОБА_4 є самостійною підставою для звернення останнього до суду у порядку ст.192 СК України з позовом про зменшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду.
При цьому, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року були захищені права малолітньої ОСОБА_4 на отримання аліментів від батька ОСОБА_3 та права ОСОБА_2 на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 рокуухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Крім того, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а відтак у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн. слід відмовити.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: