КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/934/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/6452/20-ц

13 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року, про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Батрин О.В., за заявою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики у розмірі 1 619 750,00 грн.

В подальшому, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Флінта В.І. подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: на акції UAB «Escolit» в кількості 123 вартістю 289,62 Eur за одиницю, посилаючись на те, що не забезпечення позову у такий спосіб може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову про стягнення заборгованості.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на майно в межах суми позову, а саме: на акції UAB «Escolit» в кількості 123 вартістю 289,62 Eur за одиницю, що на праві власності належать ОСОБА_1 та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії стосовно їх відчуження.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом в оскаржуваній ухвалі не наведено обґрунтування існування ризику, що відповідач в подальшому може здійснити будь-яким чином відчуження належних йому на праві власності акцій іноземної компанії або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову, не зазначено, чим керувався суд, визначаючи співмірність застосованого ним виду забезпечення позову, заявленим позовним вимогам, не вказано, яким чином суд пересвідчився, що між сторонами дійсно існує спір, не надано оцінки доводам заявника щодо забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності таким вимог.

Вказував на те, що постановляючи ухвалу суд першої інстанції формально підійшов до змісту заяви про забезпечення позову та доданих до неї доказів, не надав належної правової оцінки їй, не вказав на належність доказів, що були додані до заяви, а лише обмежився вузькою констатацією змісту заяви та наведенням загальних фраз.

Звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що представник позивача у лютому 2020 році звертався до суду з заявою про забезпечення позову, проте ухвалою від 19 лютого 2020 року у задоволенні такої заяви було відмовлено у зв`язку з тим, що не було надано доказів на підтвердження співмірності заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. При цьому, порівнявши зміст заяви про забезпечення від 11 лютого 2020 року і заяви про забезпечення позову від 25.06.2020 року, то вони абсолютно ідентичні, єдина відмінність це вид майна, на який просить заявник накласти арешт. Зазначені обставини, на думку апелянта, викликають сумніви в об`єктивності прийняття судом оскаржуваної ухвали.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Флінт В.І. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу про забезпечення позову від 02 липня 2020 року - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної заперечували скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, врахувавши позовні вимоги у сукупності з посиланням позивача на обставини щодо неповернення відповідачем значної суми позики у строки, встановлені договором та станом на день подання позову, приймаючи до уваги те, що заходити забезпечення позову мають тимчасовий характер та направлені на захист прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, обраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд застосовує заходи забезпечення позову в разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача ОСОБА_1 1 619 750,00 грн., що є заборгованістю за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 березня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір позики № 348, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 619 750,00 грн.. Вказані кошти відповідач зобов`язувався повернути до 02.03.2017 року.

Судом встановлено, що майно, на яке просить накласти арешт позивач, належить відповідачу, а тому останній має об`єктивну можливість розпорядитися акціями на власний розсуд, зокрема, відчужити їх в будь-який спосіб, що призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Суд першої інстанції зміст позовної заяви, подану позивачем заяву про забезпечення позову та надані докази належним чином дослідив, врахував наявність у відповідача реальної можливості до ухвалення рішення у справі розпорядитися майном на власний розсуд, в зв`язку з чим дійшов обгрунтованого висновку про наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції формально підійшов до змісту заяви про забезпечення позову та доданих до неї доказів, не надав належної правової оцінки їй, не вказав на належність доказів, що були додані до заяви, а лише обмежився вузькою констатацією змісту заяви та наведенням загальних фраз, враховуючи наступне.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не зазначено чим він керувався, визначаючи співмірність застосованого ним виду забезпечення позову, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не спростовано таких висновків суду першої інстанції, тому вони є необгрунтованими.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Частинами 1, 2, 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції, дійшов до помилкового висновку про співмірність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, відповідач, при цьому, не надав доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про їх не співмірність та належних доказів на підтвердження вартості нерухомого майна.

При цьому апеляційний суд зазначає, що арешт на акції накладено судом в межах суми позову, тому вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, не обґрунтував належним чином необхідність вжиття зазначеного заходу забезпечення позову, на що суд першої інстанції не звернув увагу, колегія суддів відхиляє, оскільки підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 січня 2021 року.

Головуючий: Судді: