Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2955/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 18 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді Татуйка Є.О.

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

у цивільній справі №278/2955/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 15 531,13 гривень боргу за договором позики від 14.02.2021 року. В обґрунтування поданого позову вказував, що 14.02.2021 року відповідач позичив у нього 15 000,00 гривень та взяв на себе зобов`язання повернути взяті у борг кошти у вказаному розмірі до 20.03.2021 року. Однак взятого зобов`язання не виконав.

Одночасно з пред`явленням позову позивачем подано заяву про забезпечення позову. Просив накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:026:0003, площею 4,1719 га, що знаходиться за адресою: Петрівська сільська рада Генічеського району Херсонської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначав, що відповідач у будь-який момент може відчужити таке майно, що в свою чергу може призвести до невиконання або істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити. На думку апелянта, ухвала незаконна та необґрунтована, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що відповідач відкрито відмовляється повернути борг, а про існування будь-якого іншого майна, належного відповідачу на праві власності, яким можна було б забезпечити виконання зобов`язання, апелянту не відомо. Крім того вказує, що в нього відсутні будь-які відомості про працевлаштування відповідача, що могло б деякою мірою полегшити виконання рішення суду у разі задоволення позову. До того ж, відповідно до Закону України від 31 березня 2020 року № 552-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», що набрав чинності 1 липня 2021 року, в Україні дозволенний обіг (продаж) земель сільськогосподарського призначення між громадянами України. Оскільки земельна ділянка, на яку апелянт просить накласти арешт, належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, тому він, на думку апелянта, може у будь який момент її відчужити.

Вважає, що у даному позові він як позивач має обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду у дані справі.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 Постанови від 22.12.2006 року №9 суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні такої відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі №320/3560/18).

Крім того, звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивач серед іншого, повинен обґрунтувати наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення і предметом позовної вимоги; взаємопов`язаність заходу забезпечення з обставиною утруднення виконання чи невиконання рішення суду, а саме, що обраний спосіб забезпечення спроможний запобігти відповідним утрудненням; імовірність утруднення виконання рішення або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів - саме з урахуванням предмета позову і неможливість виконання позовних вимог у випадку їх задоволення, тощо. Обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 11.09.2020 року у справі №910/16505/19).

В даному випадку зі змісту поданої до суду заяви про забезпечення позову вбачається, що необхідність застосування передбаченого п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України виду забезпечення позову, обґрунтовується позивачем виключно тим, що, «невжиття таких заходів істотно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову».

Таким чином, зазначення позивачем, як підстави забезпечення позову, відповідних положень ч.2 ст.149 ЦПК України, без обґрунтування обставин, зазначених у наведених вище постановах Верховного Суду, не відповідає засадам доказування, передбаченим ст.ст.76,77 ЦПК України.

З огляду на викладене, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ускладнення виконання або невиконання рішення суду без наведення відповідного обґрунтування не може бути достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Будь яких доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідача, позивачем у поданій до суду заяві зазначено не було.

А тому заява про забезпечення позову, з урахуванням відсутності в ній належного обґрунтування взаємопов`язаності обраного позивачем заходу забезпечення з обставинами утруднення виконання чи невиконання майбутнього рішення суду та самої імовірності такого утруднення в разі невжиття таких заходів, виходячи з предмета позову, обґрунтовано не задоволена судом.

Крім того, із врахуванням ціни позову, запропоновані заходи забезпечення позову, є явно не співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем наявності підстав для забезпечення позову, передбачених ч.2 ст.149 ЦПК України.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали апеляційний суд не вбачає, оскільки вона постановлена із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: