Провадження № 2/761/939/2021
12 січня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Рибака М.А.,
за участю секретаря Бойко Д.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська Катерина Вячеславівна, комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марія Олександрівна про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування квартири від 13.11.2008 недійсним, скасування реєстрового запису про державну реєстрацію, скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання права власності, -
У вересні 2019 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач-1), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-2), ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач-3), треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська Катерина Вячеславівна, комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марія Олександрівна про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування квартири від 13.11.2008 недійсним, скасування реєстрового запису про державну реєстрацію, скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання права власності.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 з грудня 2003 року по жовтень 2011 року. Свій сторони не реєстрували, хоча не лише спільно проживали, а й вели спільне господарство, спільно формували сімейний бюджет, вони були пов`язані спільним побутом, разом відпочивали та подорожували, мали спільні права та обов`язки.
Після того як позивач та відповідач-1 розійшлися, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та 27.02.2015 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/1795/15-ц був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 01.09.2004 року по жовтень 2011 року.
Під час проживання однією сім`єю без шлюбу, позивачем та відповідачем-1 було придбано майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки це майно придбавалося за їх спільною участю.
Серед такого майна була і квартира АДРЕСА_1 , яку позивач та відповідач-1 придбали разом 16.09.2004 року, але право власності зареєстрували на відповідача-1. Під час проживання з відповідачем-1 і до теперішнього часу, ОСОБА_2 є матеріально незалежною, заробляє собі на життя та здійснює нотаріальну діяльність.
Так, позивач вважала, що, з огляду на презумпцію спільності майна подружжя, квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя.
Разом із тим, 13.11.2008 року відповідач-1 та відповідач-2 уклали договір дарування вказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В., зареєстрований за № 3526. Зазначеним договором відповідач-1 передав у дар відповідачу-2 спірну квартиру. Позивач своєї згоди на таке розпорядження квартирою, що є спільною сумісною власністю, не надавала.
Крім того, відповідач-1 не повідомив позивача про те, що він розпорядився спільним майном. Про укладення договору дарування позивач дізналася лише на початку 2019 року, коли запропонувала відповідачу-1 розділити цю квартиру в позасудовому порядку.
Отже, оскільки позивач не надавала своєї згоди на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , відповідач-1 вчинив правочин щодо розпорядження спільним майном без наявності необхідних повноважень.
Так як обдарована ОСОБА_4 є рідною донькою ОСОБА_3 , їй було достеменно відомо, що до 2011 року позивач і відповідач-1 проживали однією сім`єю та спірну квартиру вони придбавали разом.
Позивач звернулася до відповідача-2 з метою врегулювати позасудовим шляхом питання спірної квартири.
Разом із тим, від відповідача-2 позивачеві стало відомо що 08.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка тривалий час працювала у відповідача-2 і якій також було відомо про спільне життя позивача та відповідача-1, був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В. та зареєстрований за № 1114.
З метою з`ясування кінцевого власника спірної квартири, представник ОСОБА_2 отримала інформацію з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з якою право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачем-3 ОСОБА_5 .
Згідно інформації, зазначеної в довідці, відповідач-3 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування квартири від 06.03.2015 року. При цьому слід зазначити, що відповідач-3 є рідною матір`ю ОСОБА_6 , якій начебто продала відповідач-2 спірну квартиру.
Спірна квартира фактично перебуває у володінні позивача та відповідача-1, а відповідач-3 не зважаючи на зареєстроване право власності не володіє та ніколи не володіла цією квартирою.
Оскільки позивач володіє спірною квартирою, яка відчужена відповідачу-3, при цьому позивач не була стороною за договорами дарування, купівлі-продажу спірної квартири, належним способом захисту її права власності на квартиру буде на підставі ст. 392 ЦК України.
Посилаючись на викладене, а також вимоги ст.ст. 60, 65, 74 СК України, а також ст.ст. 369, 392 СК України, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13.11.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Охендовською К. В., зареєстрованого за № 3526. Скасувати реєстровий запис про державну реєстрацію прав №2459 в реєстровій книзі №187-41, вчинений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 17.11.2008 року. Скасувати рішення Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна про державі реєстрацію №35304989 від 19.12.2011 року та запис 8459 в книзі 187-41. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онищенко М. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19848131 від 06.03.2015 року. Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2
Ухвалою суду від 01.07.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13.11.2019 року.
Розгляд справи 13.11.2019 року було відкладено на 19.12.2019 року для належного повідомлення учасників справи на підставі ст. 223 ЦПК України.
19.12.2019 року розгляд справи було відкладено на 20.02.2020 року у зв`язку з неявкою позивача.
Ухвалою суду від 20.02.2020 року по справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 23.04.2020 року.
22.04.2020 року від представників позивача та відповідача-1 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
23.04.2020 року розгляд справи було відкладено на 04.08.2020 року.
04.08.2020 року розгляд справи було відкладено на 21.10.2020 року для належного повідомлення учасників справи на підставі ст. 223 ЦПК України.
21.10.2020 року розгляд справи було відкладено на 01.12.2020 року за клопотанням представника позивача
01.12.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку та долучення доказів.
В судовому засіданні 01.12.2020 року було оголошено перерву у судовому розгляді на 12.01.2021 року.
Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.
Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином.
Суд, керуючись вимогами ст. ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи; підстави для відкладення розгляду справи відсутні.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27.02.2015 року у справі № 755/1795/15-ц було встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з 01 вересня 2004 року по жовтень 2011 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступне нерухоме майно: нежилі будівлі загальною площею 22 486, 20 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_2 ; трикімнатну квартиру, загальною площею 70,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; одинадцятикімнатну квартиру, загальною площею 422 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Із матеріалів справи вбачається, що 16.09.2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Згідно із вказаним договором, відповідач-1 набув право власності на вказану квартиру.
Відповідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року N 6-2253цс15.

В процесі розгляду справи судом було встановлено, що спірну квартиру відповідач-1 набув 16.09.2004 року, а саме в момент проживання однією сім`єю із позивачем, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27.02.2015 року у справі № 755/1795/15-ц.

Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17: «Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором».

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Також судом встановлено, що відповідач-1 подарував спірну квартиру відповідачеві-2 на підставі договору дарування від 13.11.2008 року, яка в свою чергу відчужила подаровану квартиру на користь ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року.

Станом на час розгляду справи, квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу-3 ОСОБА_5 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 168487868.

Так, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13.11.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Охендовською К. В., зареєстрованого за № 3526. Скасувати реєстровий запис про державну реєстрацію прав №2459 в реєстровій книзі №187-41, вчинений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 17.11.2008 року. Скасувати рішення Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна про державі реєстрацію №35304989 від 19.12.2011 року та запис 8459 в книзі 187-41. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онищенко М. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19848131 від 06.03.2015 року. Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Разом із тим, встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України, пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, і тому встановлення вказаних юридичних фактів не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду. Наявність підстав для визнання того чи іншого договору недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення.

Тому рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не може мати зворотної дії в часі і породжувати правові наслідки, в тому числі й щодо недійсності правочину, або впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю.

Відповідно, якщо факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю на момент укладення оспорюваного договору встановлений не був, то підстави для застосування положень про спільну власність відсутні. Це, зокрема, підтверджується: постановою Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11, постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16.

Слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) не знайшла правових підстав для відступлення від висновків, зроблених в постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11 та постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16.

Згідно із постановою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18) встановлено, що: частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Разом із тим, в процесі розгляду справи позивачем вимог про присудження їй компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності не заявлялось та вона не позбавлена права звернутись із такими вимінами в майбутньому.

Таким чином, суд не знаходить на даний час правових підстав для задоволення позову в частині визнання спірного договору дарування недійсним, як і відсутні підстави для задоволення інших, похідних від первісної вимог про скасування реєстрових записів та рішень про реєстрацію права власності, а також визнання за позивачем та відповідачем-1 права власності на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська Катерина Вячеславівна, комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації", приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марія Олександрівна про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування квартири від 13.11.2008 недійсним, скасування реєстрового запису про державну реєстрацію, скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 9605,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_2 АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

ОСОБА_3 АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_4 АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

ОСОБА_5 АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

ОСОБА_6 АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська Катерина Вячеславівна 01034, м. Київ, вул. Прорізна, 3;

комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" 01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4в, ;

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марія Олександрівна АДРЕСА_10.

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення суду складено: 22.01.2021 року.