Справа № 390/1254/20
Провадження № 2/390/93/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2021 р. Кіровоградський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Терещенка Д.В.,

при секретарі Негретовій Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк»), яке є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк», звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 лютого 2011 року у розмірі 101976,03 грн, з яких 1249,98 грн заборгованість за кредитом, 99469,10 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1256,95 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 17.02.2011 та довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду. Згідно вказаної заяви та довідки відповідач отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши кредит у передбаченому розмірі, а у відповідача у зв`язку із порушенням зобов`язань за договором станом на 31 липня 2020 року утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 101976,03 грн.

Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідь на відзив до суду не надходила.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 20.11.2020 пояснила, що дійсно отримувала в АТ КБ «Приватбанк» кредит, приблизно 2000,00 грн. Кредитну заборгованість сплачувала вчасно, потім, точної дати не пам`ятає, їй прийшло на телефон повідомлення з банку, в якому було зазначено, що кредит погашений. З цього приводу до банку не зверталась.

Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, наданий відзив на позов підтримує, просить застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у позові в повному обсязі. 05.01.2021 від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому остання просить застосувати позовну давність до вимог АТ КБ «Приватбанк» та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначено, що позивачем на підтвердження позовних вимог не надано належних та допустимих доказів. Згідно з наданим банком розрахунком, відсоткова ставка, яку застосовує позивач становить від 36 % річних до 72% річних, однак застосування такої відсоткової ставки матеріалами справи не підтверджено. Крім того, у заяві позичальника від 17.02.2011 процентна ставка не зазначена, а довідка про умови кредитування від 17.02.2011, відповідно до якої базова процентна ставка становить 3,0% на місяць, не є доказом погодження відсоткової ставки по заяві б/н від 17.02.2011, оскільки вона по договору №SAMDN4905. При вирішенні спору просить врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Також зазначає, що як слідує з виписки по рахунку останнє поповнення картки було здійснене 18.07.2014, а строк дії картки згідно довідки наданої позивачем закінчився в червні 2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом у 2020 році, вказане свідчить про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності (а.с.74-80).

Заслухавши відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.02.2011 ОСОБА_1 подано до ПАТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, чим виявлено бажання приєднатися до Умов та Правил надання банківських послуг. Вказана заява місить лише анкетні дані відповідача, її контактну інформацію. У анкеті-заяві бажаний кредитний ліміт не визначено, не обрано вид кредитної карти, не зазначено процентну ставку та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, заява не містить номеру картки, яку отримала відповідач та термін її дії (а.с.12).

Проте, 17.02.2011 ОСОБА_1 підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, у якій містяться відомості про тип кредитної картки, пільговий період кредитування, валюту кредитування, базову процентну ставку (3 % на місяць) і в річному вимірі становить 36% (3 х 12 = 36%), розмір мінімального щомісячного платежу та строк його сплати, комісія за зняття готівкових коштів, розмір пені, інше (а.с.13).

Банк свої зобов`язання за договором виконав, а саме надав ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 (дата відкриття 17.02.2011, термін дії 06/12), а потім картку № НОМЕР_2 (дата відкриття 15.06.2012, термін дії 06/16), яка більше не перевипускалась, що підтверджується довідкою позивача (а.с.10). Також, банком було встановлено та неодноразово змінено кредитний ліміт по вказаному договору, а саме: 17.02.2011 300,00 грн; 07.04.2011 400,00 грн; 28.07.2011 500,00 грн; 20.08.2011 600, 00 грн; 02.02.2013 2000,00 грн; 13.02.2013 2200,00 грн; 29.07.2014 1250,00 грн; 22.01.2020 0,00 грн, що підтверджується довідкою позивача (а.с.11).

Позичальник не виконала зобов`язання за договором від 17 лютого 2011 року, тому у неї перед позивачем утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 31 липня 2020 року становить 101976,03 грн, з яких 1249,98 грн заборгованість за кредитом, 99469,10 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1256,95 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.6-9).

Також, позивачем на підтвердження розміру виниклої за ОСОБА_1 заборгованості надано виписку за договором №б/н станом на 20.08.2020 (а.с.46-49).

Долучений до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 (а.с.14-38).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

З наданих позивачем доказів суд приходить до висновку, що строк дії кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, обмежується строком дії кредитної картки № НОМЕР_2 до 30 червня 2016 року, доказів щодо продовження зазначеного договору на новий строк шляхом надання відповідачу картки з новим строком дії позивачем суду не надано.

У зв`язку із закінченням строку дії картки 30 червня 2016 року настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник) та базового розміру відсотків, стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню і проценти за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 390/93/15-ц(провадження № 6121772св18), постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №336/5798/14(провадження № 61-6774 св 18) .

Враховуючи, що з позовом банк звернувся у вересні 2020 року, тобто після закінчення строку кредитування, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення відсотків, нарахованих банком після закінчення строку кредитування, оскільки в позивача відсутні підстави нараховувати проценти після закінчення строку кредитування, тобто з 01 липня 2016 року, а також пеню.

З огляду на викладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, нарахованих після 30 червня 2016 року, стягнення пені за кредитним договором слід відмовити за безпідставністю.

Як зазначає представник відповідача ОСОБА_2 , останній платіж на погашення кредиту відповідач ОСОБА_1 здійснила 18.07.2014. Зазначене також підтверджується випискою по рахунку, яка надана позивачем (а.с.46-49). Строк дії кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, обмежується строком дії кредитної картки № НОМЕР_2 до 30 червня 2016 року. Проте банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом лише 22 вересня 2020 року (а.с.3).

А тому суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 порушила виконання зобов`язань перед позивачем, однак позовні вимоги в частині стягнення заборгованість за кредитом (тіло кредиту), заборгованість за відсотками за користування кредитом в період з 16.03.2011 по 30 червня 2016 року та пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором задоволенню не підлягає у зв`язку з пропуском строків позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Представник відповідача ОСОБА_2 як у відзиві від 05.01.2021, так і в заяві від 15.01.2021 заявляє про застосування строку позовної давності.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.3 та ч.4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Як зазначається в постанові ВСУ від 3 лютого 2016 року по справі 6-75цс15, формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не лише з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цією особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права покладається на позивача.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 614 цс 14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Крім того, суд враховує, що доведення факту укладення договору і наявності заборгованості є обов`язком позивача виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

В порушення вказаних вимог закону позивачем не надано доказів, що спростовували б доводи відповідача та її представника, а саме, що ним не пропущено строк позовної давності.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду порушено, оскільки строк дії картки № НОМЕР_2 , яка видана позивачем відповідачу на підставі договору про надання банківських послуг від 17.02.2011 закінчився 30 червня 2016 року, вказана картка не перевипускалась, що підтверджується довідкою позивача (а.с.10), доказів щодо продовження зазначеного договору на новий строк шляхом надання відповідачу картки з новим строком дії позивачем суду не надано, а тому заява представника відповідача про застосування строків позовної даності підлягає задоволенню.

Таким чином, виходячи із вищезазначеного, з закінченням строку дії картки 30 червня 2016 року настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі, тобто перебіг позовної давності почався з 01 липня 2016 року і сплинув 01 липня 2019 року, проте позивач звернувся до суду з позовом 22 вересня 2020 (позовна заява датована 31.08.2020), а саме після спливу позовної давності.

Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, зважаючи на рішення прийняте судом по суті позову, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі ст.ст.207, 253, 256, 257, 258, 261, 266, 267, 526, 549, 551, 611, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, керуючись ст.ст.4-5, 7, 10, 12-13, 77-81, 83, 95, 141, 235, 258-260, 263-265, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду через Кіровоградський районний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні реквізити сторін та інших учасників справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, б.1Д, .

відповідач - ОСОБА_1 , місце реєстрація: АДРЕСА_1 .

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області Д.В. Терещенко