Дата документу 12.01.2021 Справа № 316/1828/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 316/1828/17

Провадження №22-ц/807/183/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Дашковської А.В., Маловічко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра Ірина Євгенівна про визнання угоди недійсною, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра І.Є. про визнання угоди недійсною, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначає, що 12.10.2005 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір, згідно якого Банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18900 доларів США строком повернення до 12.10.2025 року зі сплатою відсотків.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищевказаним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 12.10.2005 року , згідно якого ОСОБА_1 поручається перед Банком за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

З метою уникнення застосування штрафних санкцій та їх стягнення у судовому порядку, ОСОБА_1 здійснив дострокове погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором в розмірі 13024,49 доларів США, що за курсом долара до гривні складало 122 272,61 грн.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення сплачених ним коштів, але ОСОБА_2 ігнорував його вимоги та ухилявся від спілкування, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 вищезазначених коштів.

В ході розгляду справи сторони прийняли рішення щодо узгодження спору мирним шляхом подавши до суду заяву про визнання мирової угоди та підписали її.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.02.2015 р. у справі №316/1555/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було затверджено мирову угоду та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 162 480,51 грн., судовий збір в розмірі 1624,80 грн.

Енергодарським міським судом Запорізької області було видано виконавчий лист №316/1555/14-ц та за заявою ОСОБА_1 , ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області прийнято виконавчий документ до виконання та відкрито виконавче провадження постановою ВП №47503056 від 12.05.2015 року.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Енергодарського МУЮ від 27.05.2015 р. ВП №47503056, накладено арешт на все майно, що належить відповідачу боржнику ОСОБА_2 в межах суми боргу.

Зазначаючи про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження та про те, що направлена головним державним виконавцем Енергодарського МУЮ відповідачу 27.05.2015 р. заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка була отримана відповідачем 27.05.2019 р., тому позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 , достовірно знаючи про існування заборгованості перед позивачем та про те, що на виконанні ВДВС Енергодарського МУЮ знаходиться виконавчий документ, усвідомлюючи факт того, що на все його майно може бути накладено арешт, здійснив відчуження на користь третіх осіб 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29.05.2015 р., тим самим умисно уникаючи виконання судового рішення Енергодарського міського суду від 10.02.2015 р., оскільки договір дарування було укладено безкоштовно між близькими родичами, відповідач залишився зареєстрованим у квартирі де і мешкає, а отже договір дарування не був спрямований на реальне настання наслідків і має на меті приховування майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення з відповідача коштів, що вказує на фіктивність даного правочину, а отже він є недійсним.

Посилаючись на вказані обставини, керуючись положеннями статей 203, 215, 216, 234 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір дарування однієї другої частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 29 травня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований приватним нотаріусом Сірою Іриною Євгенівною 29 травня 2015 року, реєстровий номер: 5099986, визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача - адвокат Галька Н.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що відбулось настання реальних правових наслідків укладання договору дарування є помилковим. Фактичні обставини справи свідчать про наявність підстав вважати що ОСОБА_2 укладено спірний договір дарування аби уникнути виконання судового рішення. При цьому позивач посилається на правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 29 березня 2018 року у справі № 923/333/16 та від 16 квітня 2018 року у справі № 910/11908/16.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову: визнано недійсним договір дарування від 29 травня 2015 року Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Сірою І.Є. 29 травня 2015 року, реєстровий номер 5099986. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірної квартири. Вирішено питання судових витрат.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року скасовано постанову Запорізького апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами скасування постанови апеляційного суду було те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 , щодо якого не мав відомостей про вручення судової повістки про дату, час та місце розгляду справи. ( т.2 а.с.108-111).

Позивач ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явився, його інтереси в суді апеляційної інстанції представляє адвокат Галька Н.О..

Відповідач ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явився, подав письмову заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності та за участі свого представника адвоката Сущенко П.Г.. У задоволенні апеляційної скарги просить відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 до апеляційного суду не з`явилася, повідомлена про місце та час розгляду справи згідно до вимог статей 128, 130 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу фактичного проживання. Причини неявки не повідомила ( т.2 а.с.195).

Приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра І.Є. до апеляційного суду не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що спірний правочин не містить ознак фіктивності, а тому він не може бути визнаний недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір, згідно якого Банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18900 доларів США строком повернення до 12 жовтня 2025 року зі сплатою відсотків.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищевказаним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 12 жовтня 2005 року, згідно якого ОСОБА_1 поручається перед Банком за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

З метою уникнення застосування штрафних санкцій та їх стягнення у судовому порядку, ОСОБА_1 здійснив дострокове погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором в розмірі 13 024,49 доларів США, що за курсом долара до гривні складало 122 272,61 грн.

Згодом ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вищезазначених коштів.

В ході розгляду справи сторони прийняли рішення щодо узгодження спору мирним шляхом та подання до суду заяви підписаної сторонами про укладення мирової угоди.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року, яка набрала законної сили, у справі №316/1555/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було затверджено мирову угоду та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 162 480,51 грн., судовий збір в розмірі 1624,80 грн. ( т.1 а.с. 6).

Зазначені обставини не заперечуються сторонами.

Боргові зобов`язання у строк, передбачений мировою угодою відповідачем ОСОБА_2 виконані не були.

Енергодарським міським судом Запорізької області було видано виконавчий лист №316/1555/14-ц від 22 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 162 480,51 грн., що станом на 10 лютого 2015 року є еквівалентом 6512, 24 доларів США та судового збору в сумі 1624, 80 грн.

Відділом державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області прийнято виконавчий документ до виконання та державним виконавцем ВДВС Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Пеліх М.О. винесено постанову ВП №47503056 від 12 травня 2015 року про відкриття виконавчого провадження, якою запропоновано ОСОБА_2 добровільно в строк до 18 травня 2015 року виконати виконавчий документ. ( т.1 а.с. 7).

12 травня 2015 року постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №47503056 від 12 травня 2015 року була направлена ОСОБА_2 на адресу зазначену у виконавчому листі за місцем його проживання - АДРЕСА_2 та була отримана останнім 18 травня 2015 року (т.1 а.с. 10-11).

Постановою головного державного виконавця Енергодарського міського управління юстиції ВП №47503056 від 27 травня 2015 року ОСОБА_5 накладено арешт на все майно, що належить відповідачу боржнику ОСОБА_2 в межах суми боргу (т.1 а.с. 8).

27 травня 2015 року постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 47503056 від 27 травня 2015 року направлена ОСОБА_2 за вихідним № 44442 ( т.1 а.с. 9).

29 травня 2015 року між ОСОБА_2 ( дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Сірою Іриною Євгенівною 29 травня 2015 року, реєстровий номер: 5099986 ( т.1 а.с.230 -231).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його мати (обдаровувана), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, не взяв до уваги, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому 1/2 частку квартири на користь своєї матері - ОСОБА_3 , був обізнаний про розгляд у суді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення грошових коштів, де ОСОБА_2 є боржником, оскільки ОСОБА_1 , як поручитель на підставі договору поруки від 12 жовтня 2005 року здійснив дострокове погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_2 перед ВАТ КБ « Надра» за кредитним договором від 12 жовтня 2005 року.

Під час розгляду названої справи ОСОБА_6 та ОСОБА_2 підписали мирову угоду відповідно до умов якої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті грошові кошти в розмірі 162480,51 грн. та судовий збір в розмірі 1624,80 грн.

ОСОБА_2 зобов`язався добровільно сплатити кошти в період з 10 лютого 2015 року по 10 квітня 2015 року, а в разі не сплати коштів у зазначений термін, ОСОБА_1 мав право звернутися до суду за отриманням виконавчого листа для подальшого виконання умов мирової угоди в примусовому порядку.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року було затверджено мирову угоду. Зазначена ухвала ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили ( а.с. 6 т. 1).

Проте, ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 162480,51 грн. до 10 квітня 2015 року не сплатив ОСОБА_1 , тобто достовірно був обізнаний про існування заборгованості перед позивачем та про те, що зазначені кошти будуть стягуватися з нього в примусовому порядку, усвідомлюючи факт того, що на все його майно, в тому числі нерухоме, може бути накладено арешт.

В силу положень ч.1 ст. 31 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції від 05 квітня 2015 року, що діяла на час вчинення виконавчих дій), копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Факт направлення відділом ДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області постанови про відкриття виконавчого провадження № 47503056 за вихідним номером 11995 на адреси гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджується реєстром на відправлення рекомендованої кореспонденції від 12.05.2015, копією чеку ЗД УДППЗ «Укрпошта» від 12.05.2015, в якому наявна інформація про відправлення шести рекомендованих листів, що відповідає відомостям «реєстру». Також реєстр містить інформацію про адресу на яку було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження на ім`я гр. ОСОБА_2 , а саме: « АДРЕСА_3 » ( т.1 а.с.10).

Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 47503056 від 12 травня 2015 року була доставлена за адресою АДРЕСА_3 , та 18 травня 2015 року отримана «особисто» гр. ОСОБА_2 , тому відповідач міг передбачити негативні наслідки, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження відносно своєї особи та в подальшому виконання судового рішення ( т.1 а.с.11).

Крім того, під час судового розгляду ОСОБА_2 не спростував ту обставину, що він знав про наявність постанови ВП № 47503056 від 27 травня 2015 року про накладення арешту на все його майно, чи що остання не направлялась на його адресу простою кореспонденцією, як це передбачено ст. 31 Закону «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на той час.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 після укладення договору дарування продовжував бути зареєстрованим у спірній квартирі певний час та проживає в ній, про що свідчить його заява направлена на адресу Енергодарського міського суду від 16 квітня 2018 року, в якій він зазначає адресу свого проживання та реєстрації адресу АДРЕСА_2 ( а.с. 66 т. 1 ), а адресу проживання ОСОБА_3 зазначає АДРЕСА_4 ( а.с. 85 т. 1), тобто після укладення договору дарування дарувальник ОСОБА_7 продовжує фактично володіти та користуватися спірною квартирою.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 дійсно не мав наміру відчужувати майно, а ОСОБА_3 фактично не вступила у володіння таким майном, про це свідчить те, що ОСОБА_2 станом на 09 січня 2018 року залишався зареєстрованим у АДРЕСА_2 (а.с. 148), при цьому у своїх зверненнях до суду у 2018 році в якості адреси свого фактичного проживання зазначав саме адресу реєстрації, цю ж адресу свого проживання він зазначає у відзиві на апеляційну скаргу, направлену на адресу апеляційного суду, незважаючи на те, що ще у травні 2015 року припинив бути власником квартири АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, як на доказ реальності правочину, ОСОБА_2 посилається на застереження викладені в оспорюваному договорі, та зазначає про те, що під час укладання договору ОСОБА_3 , стверджувала про те що нею дар прийнято, про що свідчить прийняття нею під час укладання цього договору технічного паспорту на квартиру.

Водночас застереження, викладені у договорі дарування від 29.05.2015 укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть свідчити на користь доводів відповідача оскільки, як вже зазначалось вище, однією з ознак фіктивного правочину є: введення сторонами правочину в оману третьої особи, в даному випадку ОСОБА_1 , щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, що і є предметом судового розгляду.

Також заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, в частині отримання позивачем належної «сатисфакції» за невиконаною мировою угодою, ОСОБА_2 зазначав, про те, що місце його роботи (служби у ЗСУ) відомо позивачу, а державним виконавцем не направлялись документи, щодо звернення стягнення на його доходи. Тобто він, не змінюючи місце роботи, не порушив своїми діями прав стягувача.

Проте, такі заперечення відповідача ОСОБА_2 колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки предметом цієї справи є визнання договору дарування недійсним, а не дослідження правомірності рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця під час вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання ухвали суду першої інстанції про затвердження мирової угоди.

Окрім того, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сущенко П.Г. зазначав про те, що позивач не довів, що метою укладення договору сторонами було унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 742/3689/19.

Колегія суддів вважає, що посилання на вищеназвану постанову не заслуговує на увагу, оскільки у зазначеній справі та у цій справі правовідносини не є подібним.

Як вбачається зі змісту названої постанови Верховного Суду оспорюваний правочин у зазначеній справі було вчинено з метою ухилитися від виконання обов`язку відшкодувати потерпілій особі шкоду під час накладення арешту на спірне майно. Позивачем у справі, на яку посилається представник відповідача є стороною оспорюваного договору .

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачем є особа, права якої порушено оспорюваним договором та сторони з метою уникнення виконання ухвали суду про затвердження мирового угоди реалізували майно після його ухвалення, тобто під час існування майнового спору.

Отже, встановивши, що оспорюваний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, після звернення позивача до суду про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів сплачених позивачем, як поручителем, на виконання кредитного договору укладеного 12 жовтня 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , на виконання укладеної мирової угоди між сторонами, яка була затверджена ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року, без наміру створення правових наслідків, що свідчить про фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем доведено порушення його прав укладенням оспорюваного правочину, та наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі статті 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержала, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за відповідачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку спірного майна, яке було відчужене ним за договором дарування підлягають задоволенню.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не звернув уваги на належність і допустимість доказів, достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав того, що спірний правочин не містить ознак фіктивності, не відповідають нормам матеріального права та встановленим фактичним обставинам справи, тому колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову на відповідача.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року, яким відмовлено у задоволенні позову, судові витрати, понесені ОСОБА_1 за подачу позову до суду першої інстанції в розмірі 640 грн. та 2900 грн.( т.1 а.с.1; 48-а) , а також судові витрати ОСОБА_1 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 960 грн. ( т.2 а.с.17) підлягають стягненню з ОСОБА_2 на загальну суму 4500 грн. (2900 + 640 + 960).

За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до норм ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничі послуги в сумі 5000 грн., які підтверджено доказами, а саме: актом виконаних робіт від 21.03.2018 та квитанціями до прибуткового касового ордеру № 21/03 та № 17/11 ( т.1 а.с.46;47).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у цій справі скасувати. Прийняти постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра Ірина Євгенівна про визнання угоди недійсною, визнання права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 29 травня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований приватним нотаріусом Сіргою Іриною Євгенівною 29.05.2015 р. реєстровий номер: 5099986.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 18 січня 2021 року.

Головуючий: Кримська О.М.

Судді: Дашковська А.В.

Маловічко С.В.