Дата документу 20.01.2021 Справа № 310/2397/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/2397/19 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
провадження № 22-ц/807/88/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 , Безух Максима Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, Бердянської місцевої прокуратурина рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Державної казначейської служби України, Бердянського управління Державної казначейської служби України, Бердянської місцевої прокуратури, Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, треті особи: Головне управління Національної поліції у Запорізькій області, Запорізька обласна прокуратура (минула назва - Прокуратура Запорізької області), про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26.04.2019р. (а.с. 217-234 т.1), до держави в особі Державної казначейської служби України, Бердянського управління Державної казначейської служби України, Бердянської місцевої прокуратури, Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, треті особи: Головне управління Національної поліції у Запорізькій області, Запорізька обласна прокуратура (минула назва - Прокуратура Запорізької області), про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вироком Бердянського міськрайон-

ного суду Запорізької області від 19.02.2018р. його було виправдано за обвинуваченняму вчиненні злочинів, передбачених чч. 2, 3 ст.301, ч.1 ст.182 КК України. Кримінальна справа за ч.2 ст.301 КК України була відкрита 25.09.2012р. на підставі заяви його колишньої дружини ОСОБА_3 . Досудове розслідування проводилося слідчими Бердянського відділу поліції. 24.10.2012р. слідчим була винесена постанова про арешт належної йому частини житлового приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 та транспортного засобу марки RenoMegane SCENIC, д.н.з. НОМЕР_1 .

01.11.2012р. в його квартирі був проведений обшук, під час якого були вилучені: ноутбук «Asus», електронна фоторамка, мобільний термінал «SonyEriksson», системний блок комп`ютера, відеокамера «JVC», МР3-плеєр, флеш-карти пам`яті, дві флешки, більше 600 лазерних дисків та інші предмети відповідно до протоколу обшуку. Перед проведенням обшуку слідчий вручив йому постанову від 31.10.2012р. про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. 23.05.2015р. слідчим було відкрито 5 кримінальних проваджень за ч.1 ст.301, ст.182 КК України, які були об`єднані в одне провадження, і 30.05.2015р. слідчий складає повідомлення про підозру. Обвинувальний акт відносно нього був направлений до суду 02.09.2015р. Ухвалою суду від 15.10.2015р. обвинувальний акт був провернутий прокурору. Повторно обвинувальний акт було направлено до суду 30.12.2015р.

Вироком Бердянського міськрайонного суду від 19.02.2018р., залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30.01.2019р.,його було виправдано. Тому незаконними діями органу досудового розслідування Бердянського ВП ГУНП Запорізької області та Бердянської місцевої прокуратури з тривалого кримінального переслідування йому завдано матеріальної та моральної шкоди.

Під час досудового розслідування справи він користувався правовою допомогою адвоката Шовкопляс Ю.В., якому загалом було сплачено 14298,00 грн. Захист та представництво інтересів в суді першої та апеляційної інстанції здійснював адвокат Безух М.І., якому загалом було сплачено 33800,00 грн. Таким чином, за надання йому юридичної допомоги на досудовому слідстві та судовому розгляді було витрачено загалом 48098,00 грн. Він та його захисник приймали участь в судових засіданнях в Запорізькому апеляційному суді 27.04.2016, 12.12.2018, 30.01.2019, на проїзд у які з м. Бердянська до м. Запоріжжя на власному автомобілі він змушений був витратити 1690,18 грн. на пальне. Також ним було витрачено 307,36 грн. на поштові відправлення до прокуратури, органів слідства, тощо.

Після винесення вироку йому були повернуті вилучені під час обшуку ноутбук «Asus» Х54HR-SX069D і системний блок комп`ютера. Проте, внаслідок проведення експертиз, внутрішніх пошкоджень, зриву пломб, втручання у процесор і материнську плату, тривалого їх зберігання, ці речі неможливо використовувати та експлуатувати. Ноутбук «Asus» був придбаний у 2012 році за 3576,00 грн., системний блок комп`ютера за 2074,00 грн. Вартість цих речей він просить стягнути на його користь.

Внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжних заходів, проведення обшуку в квартирі, арешту майна, незаконного перебування під слідством і судом, втручання у приватне життя через розголошення даних про інтимне сімейне життя подружжя йому була спричинена моральна шкода. Моральна шкода, яка йому спричинена, полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні відносин із знайомими і рідними людьми, зокрема, із сином, необхідності прикладати додаткових зусиль для організації свого життя і налагодження стосунків з оточуючими, тривалих душевних стражданнях, які вплинули на його здоров`я і спровокували розвиток глибокої депресії. Постійні стресові ситуації, психологічне напруження, депресивний стан та внутрішні переживання призвели до того, що він змушений був звертатися до лікарів. Стан його здоров`я погіршувався, порушився сон, апетит, виникало відчуття постійної перевтоми. Він неодноразово звертався до невролога. У нього було виявлено «стресовий стан», «хронічний тривожний розлад», «астено-невротичний синдром», призначено лікування, яке він періодично проходить. Виходячи з загального часу перебування під слідством і судом - більше 6 років 7 місяців, враховуючи тривалість, глибину, інтенсивність порушення його прав, характер моральної шкоди, позивач вважає, що вона має бути вище мінімального розміру, визначеного законом, і оцінює її у 3700000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з держави України на його користь за рахунок державного бюджету України: 48098,00 грн. на відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 1997,54 грн. на відшкодування інших витрат; 5650,00 грн. як відшкодування пошкодженого майна; 3700000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також просив стягнути судові витрати, понесені ним у цій справі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 : в рахунок відшкодування моральної шкоди 600000,00 грн.; в рахунок відшкодування матеріальних збитків 47495,54 грн.; судові витрати у розмірі 6000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, апеляційні скарги подалиДержавна казначейська служба України, ОСОБА_1 , Безух М.І. в інтересах ОСОБА_1 ,Головне управління Національної поліції у Запорізькій області,Бердянська місцева прокуратура.

Державна казначейська служба України в апеляційній скарзівказує, що позивачем не надано жодного судового документа щодо протиправності дій правоохоронних органів, що є обов`язком позивача, як це зазначається у висновках касаційного цивільного суду.

Вказує, що згідно з постановою КЦС ВС від 09.10.2019р. розмір відшкодування моральної шкоди визначається, входячи з мінімального розміру зарплати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до постановлення виправдовувального вироку судом першої інстанції. Зазначає, що позивачем порушено визначений законом порядок вирішення питання щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки ці питання вирішуються відповідним органом, який припустився порушень, а у разі незгоди з його рішенням, потерпілий може оскаржити його в суді. Вважає, що судові витрати у справі мають покладатись на відповідачів, а не компенсовуватись за рахунок держави. Просить скасувати рішення суду в цілому та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Головне управління Національної поліції у Запорізькій області в апеляційній скарзівказує, що слід враховувати кримінальне переслідування з 30.05.2015р. - дня пред`явлен-ня позивачу підозри, оскільки до цього часу справа існувала як фактова, а не відносно ОСОБА_1 , до 30.01.2019р. - набрання виправдовувальним вироком законної сили, Тому слід розраховувати моральну шкоду за 44 місяці, що буде складати 183 612 грн. Але, враховуючи, що єдиний доказ спричинення позивачу моральної шкоди у вигляді судово-психологічної експертизи визнано судом недопустимим, вимоги щодо моральної шкоди є недоведеними та її розмір необгрунтований. Просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 600 000 грн. та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

ОСОБА_1 та адвокат Безух М.І. в його інтересах в апеляційних скаргахзазначають, що судом не в достатній мірі проаналізовані всі зазначені ним чинники, якими спричинено моральну шкоду, що призвело до безпідставно заниження судом суми стягнення на відшкодування моральної шкоди. Суд самостійно визначав суму у розмірі 600 000 грн., не взявши до уваги висновок судової психологічної експертизи,

яка визнана ним недопустимим доказом через збирання експертом додаткових доказів без

дозволу суду. Але ці висновки суду є безпідставними, оскільки експерт доказів не збира-

ла, а витребувала лише довідки про його психічний стан здоров`я, оскільки експертизу можливо провести лише щодо дієздатної особи, а решта документів не впливала на визначення діапазону значення коригуючих коефіцієнтів для розрахунку орієнтованого розміру грошової компенсації за моральну шкоду. Просять врахувати висновок експерта як належний і допустимий доказ та на його підставі і більш ретельної оцінки його моральних страждань змінити рішення суду в частині стягнутого розміру моральної шкоди, збільшивши суму стягнення до 3 700 000 грн. В решті рішення не оскаржують.

Бердянська місцева прокуратура в апеляційній скарзі, посилаючись на його незаконність танеобґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визначити на відшкодування моральної шкоди позивачу суму у розмірі 207 812 грн., а у задоволенні інших позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзивах на скарги ОСОБА_1 та адвоката Безух М.І. Запорізька обласна прокуратура просить скарги залишити без задоволення, оскількислід враховувати кримінальне переслідування з 30.05.2015р. - дня пред`явлення позивачу підозри, так якдо цього часу справа існувала як фактова, а не відносно ОСОБА_1 , до 30.01.2019р. - набрання виправдовувальним вироком законної сили. Тому слід розраховувати моральну шкоду за 44 місяці, що буде складати 207 812 грн. Вважає, що позивач не довів розмір відшкодування у сумі 3 700 00 грн., яку просить стягнути з держави, та суд також, стягуючи 600 000 грн. на користь позивача, належним чином такого розміру не вмотивував.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його адвоката Безух М.І. подано Бердянським управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області, яке вважає, що взагалі відсутні підстави для відшкодування будь-якої шкоди позивачу з боку держави з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України, яка підтримується цим відповідачем. Тобто за відсутності судового рішення щодо визнання протиправними дій правоохоронних органів, які, на думку позивача, спричинили йому шкоду. Просить скарги залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та його адвоката Безух М.І. Головне управління НП в Запорізькій області висловлює позицію, яка аналогічна висловленій у апеляційній скарзі ГУ НП у Запорізькій області. Просить ці скарги залишити без задоволення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скаргДержавної казначейської служби України, ОСОБА_1 , Безух М.І. в інтересах ОСОБА_1 ,Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, колегія суддів вважає, що всі апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Що стосується апеляційної скарги Бердянської місцевої прокуратури, то колегія не може розглядати її по суті у зв`язку з наступним.

Встановлено, що визначені позивачем відповідачами Бердянська місцева прокуратура та Бердянське ВП ГУНП в Запорізькій області не є юридичними особами, а є структурними підрозділами юридичних осіб, а тому не можуть бути учасниками справи, оскільки відповідно до статті 46 ЦПК України вони не наділені цивільною процесуальною правоздатністю.

У відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинс-

тва.

Обставини, коли стороною у справі зазначено особу, яка не має цивільної процесуальної правоздатності, підпадають під дію п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України.

Між тим, суд розглянув справи за їх участі, та, хоча резолютивна частина такого рішення не містить будь-яких задоволених вимог до цих осіб, але фактично вони приймали участь у справі та користувались процесуальними права сторони, якими фактично не наділені. А Бердянська місцева прокуратура ще й подала апеляційну скаргу на рішення суду.

Відповідно до ч. 1 статті 377 ЦПК Українисудове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За загальними правилами, передбаченими вимогами ч. 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Але відповідно до ч. 4 вказаної процесуальної норми, суд апеляційноїінстанції не обмежений доводами та вимогамиапеляційноїскарги, якщопід час розглядусправи буде встановленопорушення норм процесуального права, які є обов`язковоюпідставою для скасуваннярішення, абонеправильнезастосування норм матеріального права.

Жоден з апелянтів на ті обставини, що відповідачами визначені особи, які не мають процесуальної правоздатності, в скарзі не вказує, але колегія вважає, що вони є обов`язковими підставами для скасування рішення в частині спрямованих до цих відповідачів вимог, тому колегія виходить за межі апеляційних скарг та скасовує рішенняБердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Бердянської місцевої прокуратури та Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області та провадження у справі до цих відповідачів закриває. У такому разі підлягає закриттю і апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою Бердянської місцевої прокуратури.

Отже, перевірці на стадії апеляційного провадження підлягають доводи чотирьох скарг: Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 , Безух М.І. в інтересах ОСОБА_1 ,Головного управління Національної поліції у Запорізькій області.

Судом встановлено, що 25.09.2012р. старшим слідчим СВ Бердянського ВП ГУ МВСУкраїни в Запорізькій області було винесено постанову про порушення кримінальної справи і прийняття її до свого провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст.301 КК України (а.с.20 т.1).

Постановою слідчого від 31.10.2012р. ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід- підписку про невиїзд (а.с.21 т.1).

З протоколу обшуку від 01.11.2012р. встановлено, що за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , проведено обшук, в ході якого було вилучено, серед інших речей, ноутбук «Asus» Х54HR-SX069D і системний блок комп`ютера (а.с.21-24 т.1).

30.05.2015р. слідчим складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні

кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.301, ч.3 ст.301, ч.1 ст.182 КК України, яке було вручено ОСОБА_1 17.06. 2015р. (а.с.32-35 т.1).

З постанови про зупинення досудового розслідування від 09.06.2015р. і постанови

про відновлення досудового розслідування від 11.06.2015р. ( а.с.52,53 т.1) вбачається, що ОСОБА_1 оголошувався у розшук з 02.06.2015р.

02.09.2015р. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, у якому ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 301, ч.3 ст.301, ч.1 ст.182 КК України (а.с.61-67 т.1).

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018р., який був залишений в силі ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30.01.2019р., ОСОБА_1 було виправдано за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.301, ч.3 ст.301, ч.1 ст.182 КК України. За вироком суду ОСОБА_1 було повернуто електронну фоторамку, ноутбук «Asus», системний блок персонального комп`ютера (а.с.91-98 т.1).

Постановою Верховного Суду від 26.11.2019р. залишено без змін вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018р. та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30.01.2019р.

У зв`язку з цими обставинами ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з приводу відшкодування йому за рахунок держави спричиненої матеріальної і моральної шкоди діями правоохоронних органів, які безпідставно протягом тривалого часу піддавали його кримінальному переслідуванню. Просив стягнути: 48098,00 грн. на відшкодування витрачених у кримінальному провадженні витрат на правничу допомогу захисників; 1997,54 грн. на відшкодування інших витрат; 5650,00 грн. як відшкодування пошкодженого майна; 3 700000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також просив стягнути судові витрати, понесені ним у цій справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд вважав, що позивач має право на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України за рахунок держави за вище наведеними обставинами. Але, визнавши недоведеним пошкодження повернутих позивачу вилучених речей - ноутбука «Asus» Х54HR-SX069D і системного блоку комп`ютера, відмовив у стягненні їх вартості; зменшив суму витрат на правничу допомогу до розміру 47 495,54 грн., виключивши проплати за ті процесуальні дії адвокатів, які ними не виконувались.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд вважав, що не можна брати до уваги висновок судово-психологічної експертизи, оскільки експертом самостійно без дозволу суду збирались документи, які вплинули на висновки експертизи в бік збільшення значення коефіцієнту відшкодування. Тому суд самостійно на підставі зібраних у справі доказів визнав достатнім та обґрунтованим розмір відшкодування у сумі 600 000 грн.

В скарзі Державної казначейської служби України наголошується на тому, що позивач взагалі не має права на будь-яке відшкодування за рахунок держави, оскільки не існує судового рішення, яким підтверджується неправомірність органів досудового розслідування та місцевої прокуратури.

Між тим, колегія вважає такі ствердження помилковими, оскільки необхідність встановлення судовим рішенням неправомірності дійправоохоронюваних органів відносно особи, яка ставить питання про відшкодування шкоди, не передбачена положеннями ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вимогами статті 1176 ЦК України.

Так, статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особівна-

слідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповіда-

льності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, неза-

конного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає,зокрема, у випадкупостановленнявиправдувальноговироку суду.

Отже, самою диспозицією вказаних спеціальних норм, що регулюють спірні правовідносини, передбачені випадки відшкодування шкоди без встановлення вини чи неправомірності дій правоохоронних органів, зокрема, у випадку постановлення виправдовувального вироку. Оскільки незаконність дій цих органів наразі і доводиться тим, що судом не визнано обґрунтованим обвинувачення особи, а, навпаки, вона виправдана, та цього є достатньо, щоб така особа визнавалась незаконно підданою кримінальному переслідуванню.

Також Казначейською службою зазначається у скарзі, що позивачем порушено визначений законом порядок вирішення питання щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки ці питання вирішуються відповідним органом, який припустився порушень, а у разі незгоди з його рішенням, потерпілий може оскаржити його в суді.

Дійсно такий порядок передбачений статтею 12 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Проте, колегія наголошує на тому, що у разі порушення такого порядку та одразу звернення виправданої особи безпосередньо до суду з позовною заявою про відшкодуванням матеріальної і моральної шкоди, це в будь-якому разі не може бути підставою для відмови в її прийнятті, відмови в її розгляді та підставою для скасування ухваленого за її наслідками рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Вказане випливає з приписів ст.ст. 55, 56 Конституції України, у яких гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Тому розгляд по суті позову виправданої особи про відшкодування матеріальної шкоди без попереднього звернення до органу, яким порушені права позивача, не заборонений вище навденими приписами Конституції, а скасування правильного по стуі рішення не може відбуватись з формальних підстав.

Проте, оскаржуючи порушення порядку вирішення питання щодо відшкодування матеріальної шкоди, Державна казначейська служба України не оспорює розмір стягнутої судом суми 47 495,54 грн.

Не міститься доводів про неправильність визначення суми матеріальної шкоди або щодо безпідставності її стягнення і у скарзі ГУНП у Запорізькій області, тому в цій частині рішення не перевіряється.

Державна казначейська служба України зазначає також, що безпідставно стягнуті судові витрати у розмірі 6000 грн. на користь позивача за рахунок держави, оскільки після закінчення розгляду справи суд при вирішенні питання про розподілу судових витрат має керуватись статтею 141 ЦПК України, а не положеннями Закону України № 266/94-ВР.

При цьому, цим апелянтом не оспорюється сама сума витрат з правничої допомоги у розмірі 6000 грн., та її співмірність із процесуальними діями адвоката у справі та за іншими критеріями.

Стягуючи ці витрати за рахунок держави, суд дійсно вказував, що він керується ЗУ № 266/94-ВР.

Проте в такий же спосіб вирішує це питання і стаття 141 ЦПК України. Так, оскільки визначені відповідачі - Бердянська місцева прокуратура та Бердянський ВП ГУНП в Запорізькій області не є юридичними особами, та апеляційний суд закрив провадження у справі за позовними вимогами до них, то відповідачем залишається лише держава, з якої і слід стягнути судові витрати в цій справі на користь позивача.

Що стосується основних доводів всіх апеляційних скарг про відшкодування моральної шкоди, то колегія виходить з такого.

Так, Державна казначейська служба України, ГУ НП в Запорізькій області вважають, що суд безпідставно стягнув з держави кошти на відшкодування моральної шкоди, оскільки ані її спричинення, ані її розмір позивачем не доведено.

При цьому, ГУНП в Запорізькій області посилається на правильність висновків суду щодо неприйняття як доказу висновку судово-психологічної експертизи, якою саме і намагався позивач довести свої вимоги в цій частині. Але цей апелянт не погоджується з тим, що, попри відсутність інших доказів на підтвердження цих обставин, суд все ж таки дійшов висновку про необхідність задовольнити вимоги позивача на суму 600 000 грн.

Крім того, вказані апелянти вважають, що у випадку визнання обґрунтованості вимог позивача про наявність у нього права на відшкодування моральної шкоди, її розмір слід визначати на підставі ЗУ № 266/94-ВР у мінімальній сумі за період з дня пред`явлення підозри 30.05.2015р. Граничною датою Казначейська служба визначає дату ухвалення виправдовувального вироку судом першої інстанції, Національна поліція - дату прийняття ухвали апеляційним судом про залишення виправдовувального вироку суду без змін.

Натомість, ОСОБА_1 та його адвокат Безух М.І. вказують про безпідставність висновків суду щодо неприйняття в якості належного і допустимого доказу висновку судово-психологічної експертизи, яким, на їх думку, і підтверджено, що розмір спричиненої позивачу неправомірними діями поліції та прокуратури моральної шкоди становить значно більшу суму, ніж визначив суд.

Перевіривши вказані доводи усіх скарг, колегія дійшла наступного.

Відповідно до ст.. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю иа стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліц-

твом або іншим ушкодженням здоров`я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною

поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи

пошкодженням її майна;

4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізич-

ної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкодавідшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкодавідшкодовується одноразово, якщоінше не встановлено договором або законом.

Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної

Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, не зако-

нного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіж-

ного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягне-

ння у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з п. 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього закону випадках громадянинові за рахунок державного бюджету відшкодовується моральна шкода, а саме, у випадках: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку щодо неї.

Суд встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 25.09.2012р. (день винесення постанови про порушення кримінальної справи) по 30.01.2019р. (дата набрання виправдувальним вироком суду законної сили), тобто 6 років 4 місяці 5 днів.

При цьому, колегія не погоджується з визначенням казначейською службою та національною поліцієї періоду, за який у позивача виникає право на відшкодування моральної шкоди.

Так, початок цього періоду вказані апелянти визначають з дня пред`явлення підозри 30.05.2015р., в той час як кримінальне переслідування позивача розпочалось саме від дня винесення постанови про порушення кримінальної справи за старим КПК України - з 25.09.2012р.

У цій постанові чітко вказується, що кримінальна справа порушується відносно ОСОБА_1 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 статті 301 КК України ( т. 1 а.с. 20), а не за фактом, як стверджує національна поліція.

Та з цього часу розпочинаються усі процесуальні дії в порядку досудового розслідування: 31.10.2012р. застосовані запобіжні заходи у вигляді підписки про невиїзд, а в постанові зазначено, що ОСОБА_1 підозрюється у вчиненінн злочину; 01.11.2012р. у нього проводиться обшук, потім наклаються арешти на майно, та слідчі дії безперервно тривають до надходження справи до суду.

Отже, у такому випадку суд правильно визначив період перебування позивача під слідством та судом з дня порушення кримінальної справи і до дня набрання чинності виправдовувальним вироком, за який позивач має право отримати відшкодування.

Для з`ясування впливу вказаних обставин кримінального переслідування на пихологічний стан позивача ухвалою суду від 10.06.2019р. за клопотанням сторони позивача була призначена судова психологічна експертиза, проведення якої було доручено Дніпропетровському НДЕКЦ МВС ( т. 2 а.с. 69-71).

14.08.2019 року до суду надійшов висновок експерта ОСОБА_4 №15/14.1/109 від 09.08.2019 року (а.с.107-134 т.2), в якому вона дійшла таких висновків:

1.У підекспертної особи ОСОБА_1 наявні негативні

зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок впливу

наступних обставин: незаконного обвинувачення у вчиненні злочину невеликої тяжкості, а саме, за ч. 1 ст. 182 КК України; незаконного обвинувачення у вчиненні злочину серед-

ньої тяжкості, а саме, за ч. 2 ст. 301 КК України; незаконного обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, а саме, за ч.3 ст.301 КК України; втручання в інтимну, особисту сферу життя; обмеження права на вільний вибір місця проживання та вільного пересування через обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд; фактичне знаходження у розшуку після скасування постанови про розшук; обмеження права власності через накладання арешту на рухоме та нерухоме майно; обмеження права на недоторканість житла через проведення обшуку; порушення недоторканості права власності через вилучення речей, позбавлення права володіння та користування ними, які через тривалий час втратили цінність.

2.Ситуація, що досліджується за справою, виходячи з обставин, зазначених у першому питанні, є психотравмувальною для ОСОБА_1 . Внаслідок психотравмувальної дії вказаної ситуації, ОСОБА_1 спричинені страждання (на моральному рівні), які, з урахуванням індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_1 , є суттєвими.

3.За умов визнання судом заподіяння підекспертному ОСОБА_1 - вовичу моральної шкоди, орієнтовний розмір її грошової компенсації може становити 607,5 мінімальних заробітних плат.

Але судом не було взято як допустимий доказ вказаний висновок, оскільки він складений з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, суд вказував, що експерт ОСОБА_4 з власної ініціативи, в порушення вимог ст. 107 ЦПК України, прийняла від позивача ОСОБА_1 і використала в процесі експертного дослідження документи, а саме: довідки КУ «Бердянський психоневрологіч-

ний диспансер» №1282 і №1056 на ОСОБА_1 ; незавірені копії документів, а саме: свідоцтво про одруження, рішення Бердянського міськрайонного суду від 20.02.2012 року про розірвання шлюбу, свідоцтво про народження ОСОБА_5 , свідоцтво про зміну імені ОСОБА_5 , копія паспорту ОСОБА_5 (а.с.124-125 т.2 - сторінки 36,37,52 висновку). Ці документи в матеріалах цивільної справи відсутні, судом не досліджувалися і експерту судом не надавалися. Вказані документи були використані експертом при визначенні діапазонів значення коригуючих коефіцієнтів під час розрахунку експертом

орієнтовного розміру грошової компенсації за завдану ОСОБА_1 моральну шкоду за формулою О.М. Ерделевського (а.с.132 на звороті- сорінка 52 висновку).

З огляду на викладене суд визнав висновок експерта недопустимим доказом у розумінні ст. 78 ЦПК України.

З цим не погоджується позивач ОСОБА_1 та його адвокат Безух М.І., наголошуючи в апеляційних скаргах на тому, що вказані документи не впливали на орієнтовний розмірі грошової компенсації та на будь-який інший висновок експерта, а тому суд безпідставно не взяв до уваги проведену в межах цивільної справи судово-психологічну експертизу. Просили врахувати її належним і допустимим доказом та оцінити надані експертом висновки на стадії апеляційного провадження, що, на думку апелянтів, вплине на збільшення розміру відшкодування.

Згідно до Розділу УІ «Психологічна експертиза» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, об`єктом психологічної експертизи є психічно здорові особи (підозрюваний, обвинувачений, підсудний, виправданий, засуджений, тощо).

Отже, експерт відповідно до цих рекомендацій мала і право, і обов`язок перед початком дослідження встановити стан психічного здоров`я підекспертного, зокрема, і шляхом прийняття від нього довідки щодо його психічного стану та про неперебування на обліку у психіатричному закладі.

Відкидаючи як допустимий доказ висновок судової психологічної експертизи, суд покликався на ст. 107 ЦПК України, якою заборонено збирання доказів експертом.

Але суд не звернув уваги на те, що надані ОСОБА_1 експерту документи: свідоцтво про одруження, рішення суду про розірвання шлюбу, свідоцтво про народження сина не є такими, що впливають на висновки експерта, оскільки ними зафіксовані беззаперечні факти, які відбулись до подій, що є предметом дослідження у цій справі. Таким документом, який може мати значення як коригуючий коефіцієнт, може бути лише свідоцтво про зміну прізвища з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 сином позивача, але ці обставини і без вказаного документа аналізувалисть експертом, оскільки про них у позовній заяві та в бесіді з експертом зазначав під експертний ОСОБА_1 , а отже експерт їх врахував би і без надання відповідного свідоцтва.

Відтак, суд безпідставно відкинув висновок судової психологічної експертизи як недопустимий доказ, на що вказується у апеляційних скаргах сторони позивача.

Таким чином, колегія вважає, що висновок вказаної експертизи може бути досліджений на стадії апеляційного провадження як належний і допустимий доказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінюєналежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч. 1 статті 110 ЦРК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновком судової психологічної експертизи № 15/14.1/109 від 09.08.2019р. встановлено, що у підєекспертного ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистостості і вникли внаслідок впливу наступних обставин: незаконного обвинувачення у вчиненні злочину невеликої тяжкості - за ч. 1 ст. 182 КК України, незаконному обвинуваченні у вчиненні злочину середньої тяжкості - за ч. 2 статті 301 КК України, незаконного обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину - за ч. 3 статті 301 КК України; втручання в інтимну, особисту сферу життя; обмеження права на вільний вибір місця проживання та вільного пересування через обрання запобіжного заходу у вигляід підписки про невиїзд; фактичне знаходження у розшуку після скасування постанови про розшук; обмеження права власності через накладення арешту на рухоме та нерухоме майно; обмеження права на недоторканість житла через проведення обшуку; порушення недоторканості права власності через вилучення речей, позбавлення права володіння та користування ними, які через тривалий час втратили цінність ( т. 2 а.с. 107-134).

Експертом зазначено, що ситуація, що досліджується за справою, виходячи із вище зазначених обставин, є психотравмуючою для ОСОБА_1 , внаслідок чого йому спричинені моральні страждання, які, з урахуванням індивідуально-психологічних особливостей позивача, є суттєвими.

На підставі вказаних висновків експертом було визначено орієнтовний розмір грошової компенсації моральної шкоди у значення 607,5 мінімальних заробітних плат.

Суд правильно визнав, що вказаним переліком психотравмуючих факторів, які визнав існуючими і поза висновком експертизи, оскільки вони доведені матеріалами цієї цивільної справи й кримінальної справи, ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода, але вважав з урахуванням встановлених обставин, що адекватним відшкодуванням моральних страждань позивачу буде сума у розмірі 600 000 грн.

Віповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4723 гривні.

Таким чином, виходячи з загального часу перебування ОСОБА_1 під слідством і судом гарантований вказаним законом мінімальний розмір моральної шкоди становить 359735,00 грн. (76 міс. 5 дн. х 4723 грн.). Та саме на розрахунку відшкодування, виходячи з мінімального розміру зарплати, настоює в скарзі національна поліція. В той же час, ОСОБА_1 , спираючись на висновок судової психологічної експертизи, просить змінити розмір стягнутого судом відшкодування до суми 3 700 000 грн., що є навіть більшим розміром, ніж визначено у експертизі (607,5 х 4 723 = 2 896 222,5 грн.).

Між тим, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких міркувань.

Так, колегія приймає висновки експертизи щодо доведеності факту потерпання позивача від кримінального переслідування, що також відобразила свідок ОСОБА_10 , яка пояснила, що знає позивача з 2015 року, вони працювали разом на той час на ринку. Після того, як на ринку розповзлися чутки про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за порнографію, змінилося відношення до нього оточуючих не в кращу сторону, з ним перестали розмовляти, обговорювали його. ОСОБА_1 приходив на роботу знервований. Він став замкнутим.

Вирішуючи питання про визначення розміру моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , колегія враховує, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Але у будь-якому випадку розмір шкоди не може бути меншим за гарантований Законом № 266/94-ВР.

Але з огляду на висновки у пп. 1, 2 судової психологічної експертизи, колегія вважає, що мінімальний розмір відшкодування є замалим для тих моральних страждань, яких зазнав позивач, проте і визначений ним розмір не є співмірним із ними.

При визначені розміру відшкодування, спричиненої позивачу моральної шкоди, враховується тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, втручання у приватне життя позивача, характер і обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнавав позивач протягом цього часу, у зв`язку з чим йому довелося звертатися за медичною допомогою і проходити лікування, а також враховуючи те, що під час досудового розслідування до ОСОБА_1 були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, проводилися слідчі розшукові дії, обшук квартири, вилучення та арешт майна, обрання запобіжного заходу - підписки про невиїзд, внаслідок чого було порушено гарантоване Конституцією України право на свободу пересування, були утруднені спілкування і стосунки з оточуючими людьми, паралізована його підприємницька діяльність, враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження репутації позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, тривалість моральних страждань, які продовжувалися і після набрання виправдувальним вироком законної силу, оскільки прокурором була подана касаційна скарга до Верховного Суду. Та всі ці чинники були враховані судом першої інстанці, і на підставі їх ретельного та всебічного дослідження у сукупності суд дійшов правильного висновку про визначення адекватного спричиненим ними моральним стражданням відшкодування у сумі 600 000 грн., з чим погоджується і апеляційний суд.

При цьому, доводи всіх апеляційних скарг в частині неправильного визначення розміру відшкодування моральної шкоди колегія визнає неспроможними.

Зважаючи на все вище наведене, судом правильно вирішено спір по суті до держави в особі Д ержавної казначейської служби України, та підстав для скасування або зміни рішення суду в цій частині колегія не вбачає. Тому за результатами розгляду чотирьох апеляційних скарги у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, ОСОБА_1 адвоката Безух Максима Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Бердянської місцевої прокуратури та Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області та провадження у справі до цих відповідачів закрити.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бердянської місцевої прокуратури.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 січня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.