ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5106/20
Провадження № 2/210/240/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"25" січня 2021 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Вікторович Н.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 02.09.2020 року звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію за невикористані відпустки при звільненні за період з 01.10.2016 року по 06.04.2020 року (за 84 календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки) в розмірі 12239,64грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2020 року по 01.09.2020 року в розмірі 22808,61грн., поновивши строк, пропущений нею з поважних причин, для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона працювала у ФОП ОСОБА_2 з 01.10.2016 року до 06.04.2020 року, звільнена на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. 21.04.2020 року їй було перераховано розрахунок при звільненні 5793,15грн. в якості компенсації заробітної плати за березень, квітень 2020 року. Вона не погоджується з сумою сплаченою їй при звільненні, оскільки за період з 01.10.2016 року по 06.04.2020 року жодного разу не перебувала у щорічній оплачуваній відпустці, а лише у відпустці без збереження заробітної плати. Кількість невикористаних днів відпустки складає 84 дні, а розмір компенсації 12239,64грн. з урахуванням середньоденної заробітної плати 145,71грн. Несвоєчасною виплатою належної при звільненні суми їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що звільнення відбулося без виплати належних їй сум та без попередження, у зв`язку з чим вона не могла завчасно знайти нове місце роботи; через відсутність роботи не мала заробітку та інших доходів; змушена була докладати додаткових зусиль для отримання соціальної допомоги у зв`язку з безробіттям, оскільки відповідачем своєчасно не було надано їй документи, необхідні для звернення до Центру зайнятості тощо. Також просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку - 99 днів - 22808,61грн. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку не належить до структури заробітної плати, для його стягнення законодавцем визначено тримісячний строк звернення до суду, тому просить поновити строк звернення до суду, який нею пропущено з поважних причин - вона намагалася врегулювати спір у досудовому порядку (останній лист з вимогами про нарахування грошової компенсації за невикористані відпустки, надісланий нею відповідачу, повернувся у зв`язку з закінченням терміну зберігання в серпні 2020 року) та також перешкодою для звернення до суду у визначений законодавцем строк став карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання на території України гострої коронавірусної хвороби.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду від 25.01.2021 року.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться.

Відповідач - ОСОБА_2 23.10.2020 року надала відзив на позов, в якому заперечувала проти позову, зазначила, що позивач була звільнена з роботи 06.04.2020 року у зв`язку зі ліквідацією ФОП, була обізнана, що вона, відповідач, припиняє свою підприємницьку діяльність та місце роботи - магазин - буде закрите. Вона є пенсіонером та дотримувалася умов карантину у зв`язку з тим, що є особою похилого віку (вразлива категорія). Крім того, зазначає, що їх з позивачем об`єднували довготривалі дружні стосунки - вони зустрічалися поза роботою, спілкувалися, вона допомагала позивачу навіть продуктами харчування. Викликає сумнів направлення листів 21.05.2020 року та 29.05.2020 року, оскільки до конверту не додано опису вкладення; два листа однакового змісту, які нібито відправлені один за одним на протязі 8 днів. Позивачем ставиться питання про компенсацію за невикористану відпустку за 84 календарні дні, проте з 01.10.2016 року вона жодного разу такої вимоги не висувала, з заявами про надання відпусток не зверталася. Крім того, з фото, опублікованих у соціальних мережах видно, що позивач перебуває на відпочинку у робочі дні, як наприклад 10.08.2018 року (п`ятниця), 08.08.2019 року (четвер), 09.09.2019 року (понеділок), що також підтверджується графіком виходу на роботу. Компенсація за відпустку не відноситься до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч.2 ст.233 КЗпП, тому до неї також має застосовуватися тримісячний строк звернення до суду, що є підставою для відмови у позові. Фактичний розрахунок з позивачем був проведений лише 21.04.2020 року, оскільки вона звернулася за розрахунком саме цього дня. На момент отримання наказу та розрахунку позивач вимог щодо компенсації за невикористану відпустку не заявляла. Вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки позивачем не надано доказів, що вона підшукувала іншу роботу після звільнення 07.04.2020 року, заява про надання статусу безробітної датована 23.04.2020 року, відповідальність за несвоєчасні виплати з фонду безробіття вона, відповідач, нести не може. Крім того, з роздруківкою дзвінків з 06.04.2020 року по 21.04.2020 року за номером телефону, який позивачем зазначено у позові, спростовується відсутність контактів з нею. Позивач не довела, які саме моральні страждання їй завдано. Просила у позові відмовити.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що в порушення ст.49-2 КЗпП України її за два місяці не попереджено про заплановане звільнення. Про вимогу щодо компенсації за невикористану відпустку нею заявлено у листах 21.05.2020 року та 29.05.2020 року, описи вкладення до яких нею додано. Про те, що їй при звільненні виплачена не вся сума вона дізналася саме 21.04.2020 року, коли відповідачем було здійснено перерахування коштів, і саме з цього часу відповідач стала уникати контакту, що підтверджується відсутністю телефонних розмов після 21.04.2020 року (за наданою відповідачем роздруківкою). Вона, позивач, не заперечує перебування у відпустках, але без збереження заробітної плати, надані відповідачем фото не підтверджують факту перебування у оплачуваних щорічних відпустках. Наказів про відпустку, первинних бухгалтерських документів про виплату відпускних з її підписом про їх отримання відповідачем не надано. Твердження, що компенсація за невикористану відпустку не відноситься до структури заробітної плати спростовується п.п.2.2.12 п.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року №5, Законами України «Про оплату праці» та «Про відпустки», а відтак вона не обмежена строком позовної давності при зверненні до суду з такою вимогою. Про звільнення вона дізналася 06.04.2020 року, поставила свій підпис в наказі про звільнення. Оскільки відповідач в період карантину не здійснювала підприємницьку діяльність, магазин не працював, то вона мала змогу лише в телефонних розмовах вирішити питання виплати належних їй при звільненні коштів. В результаті чого, відповідач лише 21.04.2020 року частково перерахувала належну їй суму 5793,15грн. в якості заробітної плати за березень та квітень 2020 року, після чого перестала відповідати на дзвінки. Моральна шкода завдана тим, що через несвоєчасну видачу відповідачем необхідних документів (довідка про заробітну плату надана 19.04.2020 року), вона стала на облік до Центру зайнятості тільки 23.04.2020 року та два місяці не мала доходу для проживання. Крім того, підставою для відшкодування моральної шкоди є грубе порушення відповідачем законодавства про працю, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, тому спір між сторонами має вирішуватися з урахуванням норм трудового законодавства.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 16.09.1997 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець (вид діяльності - 47.76 - роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах (основний)). На підставі власного рішення 14.04.2020 року державну реєстрацію ФОП припинено відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.16).

Позивач ОСОБА_1 (під час укладення трудового договору ОСОБА_3 , прізвище змінено 28.04.2017 року після укладення шлюбу з ОСОБА_4 (а.с.33)) на підставі трудового договору від 01.10.2016 року між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю - ОСОБА_2 - зобов`язана виконувати обов`язки продавця непродовольчих товарів. Договір безстроковий (а.с.17).

Після зміни прізвища з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » укладено трудовий договір від 01.03.2020 року, на тих же умовах, що і трудовий договір від 01.10.2016 року (а.с.19).

Відповідно до наказу №2 про припинення трудового договору (контракту) від 06.04.2020 року ОСОБА_1 - продавець непродовольчих товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » звільнена в зв`язку з ліквідацією - ст.40 п.1 КЗпП. Нарахована вихідна допомога в розмірі 4723грн. за 04 (нерозбірливо) 2020 року (а.с.15). З наказом ОСОБА_1 ознайомлена 06.04.2020 року, що підтверджується її підписом та нею не заперечується. Наказ підписаний без зауважень.

З виписки про рух коштів на рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк», вбачається, що 21.04.2020 року на рахунок позивача ОСОБА_1 відправником ОСОБА_2 перераховано 5793,15грн. - компенсація за березень, квітень (а.с.23).

Позивач не погодилася з таким розрахунком відповідача, у зв`язку з чим 21.05.2020 року звернулася до ОСОБА_2 з заявою, в якій просила нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної відпустки за період з 01 жовтня 2016 року по 06 квітня 2020 року (а.с.42). Поштове відправлення містить одну заяву на 1арк., направлено за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з опису поштового вкладення (а.с.64). Номер поштового відправлення 343 (а.с.39), вручено адресату 15.06.2020 року (а.с.41).

29.05.2020 року позивачем направлено лист аналогічного змісту на юридичну адресу ФОП - АДРЕСА_2 (а.с.47). Поштове відправлення містить одну заяву на 1арк., що вбачається з опису поштового вкладення (а.с.64). Номер поштового відправлення 50 (а.с.43), вручено адресату 06.08.2020 року (а.с.46).

Станом на день звернення позивача до суду питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку не вирішено.

Строк звернення до суду встановлено частинами 1, 2 ст.233 КЗпП України - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку належить до заробітної плати, тому позивач не обмежена будь-яким строком.

На вимогу про відшкодування моральної шкоди в силу ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку, позивач просить поновити пропущений нею тримісячний строк для звернення до суду, посилаючись на своєчасний розрахунок з нею, намагання вирішити спір у досудовому порядку та встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з метою запобігання на території України гострої коронавірусної хвороби.

Відтак, позивачем пропущений встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом трудових прав, так як вона з роботи звільнена 06 квітня 2020 року, заробітна плата їй виплачена 21 квітня 2020 року, а з вимогою про застосування статті 117 КзпП України в суд звернулася лише 02.09.2020 року (тримісячний строк сплинув 22 липня 2020 року).

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З урахуванням викладених позивачем обставин, встановлення Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 року по 03.04.2020 року на всій території України карантину, який неодноразово продовжувався, містив певні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, якими встановлювалися тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, враховуючи, що позивачем пропущено строк менш ніж на два місяці, суд вважає можливим поновити позивачу строк для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи спір щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку суд виходить з наступного.

Позивач ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_2 на підставі трудового договору з 01.10.2016 року, звільнена 06.04.2020 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, яким передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

На підставі власного рішення 14.04.2020 року державну реєстрацію ФОП ОСОБА_2 припинено відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.16).

Відповідно до ст.52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Згідно зі ст.ст.51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі №6-125цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Тобто у разі звернення стягнення за «підприємницькими» зобов`язаннями на майно фізичної особи-прідприємця, виділяти з його складу те, яке було задіяно в підприємницькій діяльності, кредитори чи суд не зобов`язані, оскільки зобов`язання фізичної особи-підприємця не відрізняються у цьому плані від зобов`язань просто фізичної особи.

Тому припинення підприємницької діяльності ФОП не впливає на її цивільну правоздатність і не звільняє таку особу від обов`язку нести відповідальність за неналежне виконання зобов`язань, передбачених договором та/або законом, та не тягне за собою юридичних наслідків, подібних до тих, які настають при ліквідації юридичної особи.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч.1 ст.47 КЗпП України).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною третьою статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми .

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Такий правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395 цс 16 та від 06 грудня 2017 року у справі №6-331 цс 17.

Позивача звільнено з посади 06.04.2020 року, компенсація за невикористану відпустку роботодавцем при звільненні на нарахована.

Згідно з ч.1 статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно зі статті 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 статті 75 КЗпП України).

У п.6 Трудового договору від 01.03.2020 року тривалість щорічної оплачуваної відпустки визначена - 24 календарних дні, у трудовому договорі від 01.10.2016 року тривалість щорічної оплачуваної відпустки не визначена сторонами, проте зазначено, що її тривалість не може бути менш як 24 дні (а.с.17-20).

Відповідно до ч.1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідачем заперечується твердження позивача щодо перебування лише у неоплачуваних відпустках, з посиланням на фото, опублікованих у соціальних мережах, з яких видно, що позивач перебуває на відпочинку у робочі дні, - як наприклад 10.08.2018 року (п`ятниця), 08.08.2019 року (четвер), 09.09.2019 року (понеділок) (а.с.70-72), що також підтверджується графіком виходу на роботу.

Так, згідно з графіками виходу на роботу за серпень 2018 року та серпень 2019 року ФОП ОСОБА_7 продавець ОСОБА_1 з 03.08.2018 року по 19.08.2018 року, 17.08.2019 року по 25.08.2019 року перебувала у відпустці (а.с.74, 75).

Проте, зазначені відповідачем докази не є належними та допустимими доказами у розумінні положень ст.ст.77, 78 ЦПК України, оскільки жодного наказу про надання позивачу щорічної оплачуваної відпустки з зазначенням кількості днів відпустки та періоду, за який відпустка надається, первинних бухгалтерських документів про нарахування на виплату відпускних - суду не надано.

Таким чином, за період з 01 жовтня 2016 року по 06 квітня 2020 року позивачем не використано жодного дня щорічної оплачуваної відпустки, тривалість якої становить 24 календарні дні на рік.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року №13 судам роз`яснено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (504/96-ВР ) (до 1 січня 1997р.). Розмір грошової компенсації за відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Відповідно до п.2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100 (зі змінами та доповненнями) (тут і далі - в редакції чинний на час виникнення правовідносин) - (далі - Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Виплата компенсації за невикористані відпустки при звільненні позивачу мала бути проведена 06 квітня 2020 року (день звільнення), тому для розрахунку беруться виплати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, тобто період з квітня 2019 року по березень 2020 року.

Довідка про доходи ОСОБА_1 , видана ФОП ОСОБА_2 за період з 01.10.2019 року по 31.03.2020 року, нарахована заробітна плата, в т.ч. у натуральній формі (грн.) складає жовтень 2019 року - 4173,00грн.; листопад 2019 року - 4173,00грн.; грудень 2019 року - 4173,00грн.; січень 2020 року - 4723,00грн.; лютий 2020 року - 4723,00грн.; березень 2020 року - 4723,00грн. (а.с.25).

Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця.

Оскільки, відповідно до пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.51.1. ст.51, п.176.2 ст.176 ПК України податковий агент зобов`язаний вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам, у тому числі податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування, отже відповідні звіти є підставою для визначення розміру середньої заробітної плати.

Крім того, відповідно до розділу V Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб надаються страхувальникам та/або застрахованій особі на паперових носіях за формою згідно з додатком 1 (ОК-5) або додатком 2 (ОК-7) до цього Положення, що також є належною підставою для визначення розміру середньої заробітної плати (Постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №243/5469/17).

При цьому, згідно п.3 розділу V Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування сформований програмним способом документ про інформацію з Реєстру застрахованих осіб включає обов`язкові атрибути - перевірочні коди (цифровий та QR) та засвідчується електронним цифровим підписом, що є аналогом електронної печатки Пенсійного фонду України.

З Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України - Форму ОК-5 від 27 серпня 2020 року щодо ОСОБА_1 вбачається, що з квітня 2019 року по жовтень 2019 року страхувальником код НОМЕР_1 ( ОСОБА_2 ) нараховані такі суми: за квітень 2019 року - 4173,00грн., за травень 2019 року - 4173,00грн., за червень 2019 року - 4173,00грн., за липень 2019 року - 4173,00грн., за серпень 2019 року - 4173,00грн., за вересень 2019 року - 4173,00грн., за жовтень 2019 року - 4173,00грн. (а.с.25-27).

Отже, відповідно до довідки про доходи та Індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про ОСОБА_1 загальна сума доходу за 12 місяців, що передували звільненню позивача, зокрема з 01.04.2019 року по 01.04.2020 року, становить: 51726,00грн.

Відповідно до п.7 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Позивачем надано розрахунок суми компенсації за невикористану відпустку, яким враховано, що 2020 рік є високосним роком (366 календарних днів), кількість святкових та неробочих днів за рік згідно ч.1 статті 73 КЗпП України становить 11 (1 січня - Новий рік; 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове; 8 березня - Міжнародний жіночий день; 1 травня - День праці; 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги); 28 червня - День Конституції України; 24 серпня - День незалежності України; 14 жовтня - День захисника України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: один день (неділя) - Пасха (Великдень) та один день (неділя) - Трійця).

За розрахунками позивача, з якими погоджується суд, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 145,71грн. (із розрахунку загальна сума доходу за 12 місяців, що передували звільненню поділена на кількість днів у році за винятком святкових та неробочих днів, 51726,00:(366-11)= 145,71 ).

За період з 01 жовтня 2016 року по 06 квітня 2020 року позивач не використала жодного дня щорічної оплачуваної відпустки, а тому загальна кількість днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток становить 84 календарні дні (6 к.д. в 2016 році (з 01.10.2016 по 31.12.2016)+ 24 к.д. в 2017 році + 24 к.д. в 2018 році+ 24 к.д. в 2019 році +6 к.д. в 2020 році (з 01.01.2020 по 31.03.2020).

Отже, суд вважає, що розрахунок відповідача проведений відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та розділу ІІІ Порядку №100, відповідає вимогам чинного законодавства, тому суд приймає розрахунок відповідача щодо суми компенсації за невикористані відпустки при звільнені, яка підлягає стягненню - 12239,64грн. (145,71гри. * 84 календарні дні невикористаних щорічних оплачуваних відпусток), та вважає, що ця вимога підлягає задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 22808,61грн. за період з 07.04.2020 року по 01.09.2020 року - суд виходить з наступного.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку №100.

За положеннями абз.3 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку).

У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Так, відповідно до довідки про доходи та Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України заробітна плата ОСОБА_1 за лютий 2020 року - 4723,00грн.; березень 2020 року - 4723,00грн.

Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 кількість робочих днів за ці місяці становить 41 (20 робочих днів в лютому 2020 року + 21 робочий день в березні 2020 року).

Середньоденна заробітна плата позивача за два місяці складає 230,39грн. = 9 446,00грн. (загальна сума доходу за 2 місяці) : 41 робочий день за ці місяці.

Кількість робочих днів за час затримки виплати згідно з Листом Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 становить 99 днів (17 днів (21 загальна кількість робочих днів у квітні 2020 року - 4 відпрацьованих днів до звільнення 06.04.2020 року+ 19 робочих днів у травні 2020 року+ 20 робочих днів у червні 2020 року+ 23 робочих дні у липні 2020 року + 20 робочих днів у серпні 2020 року (до моменту звернення до суду з позовною заявою).

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати при звільненні за весь період становить 22 808,61грн. = 230,39грн. (середньоденна заробітна плата Позивача) * 99 (кількість робочих днів за час затримки виплати).

Отже, за розрахунком позивача за період з 07.04.2020 року по 01.09.2020 року підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні працівника в розмірі 22808,61грн.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Разом із цим, суд має право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України що, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі №6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

Відтак, суд при вирішенні спору має право перевірити наявність підстав для застосування принципу співмірності.

При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.

При розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Також, суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 року по 03.04.2020 року на всій території України встановлено карантин. несення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України; нормативно-правовий акт №239 від 25.03.2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 карантин продовжено до 24 квітня 2020 року, постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року №291 - до 11 травня 2020 року, постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №343 до 22 травня 2020 року, Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2020 року №392 до 22 червня 2020 року, Постановою кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500 - до 31 липня 2020 року.

У відповідності до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них.

На території України з 17 березня 2020 року заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Діяльність суб`єктів господарювання, яким було заборонено здійснювати свою господарську діяльність, відновлено з 25 травня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2020 року №392.

Відповідач за віком (69 років) знаходилася у групі підвищеного ризику у зв`язку поширення на території України коронавірусу COVID-19.

Розглядаючи даний спір суд не може не враховувати, що внаслідок пандемії COVID-19 не тільки працівники підприємств малого бізнесу, але роботодавці опинилися в кризових умовах ( оплата оренди приміщення, заробітної плати працівникам, сплата податків тощо за умови відсутності прибутку), більшість підприємств припинили свою діяльність, що є загальновідомою інформацією.

Тому, з урахуванням обставин, за яких відбулося припинення підприємницької діяльності та інших обставин, встановлених судом, підлягає застосуванню принцип співмірності в сторону зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.04.2020р. по 01.09.2020р., який слід зменшити з 22808,61грн. до 2000,00грн.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000,00грн., суд виходить з наступного.

Завдана позивачу моральна шкода обґрунтована тим, що з вини відповідача вона не мала всіх необхідних документів для звернення за грошовою допомогою до Криворізького центру зайнятості - довідка про заробітну плату видана відповідачем лише від 19.04.2020 року при тому, що Позивач була звільнена 06.04.2020 року. Тому звернулася до Криворізького міськрайонного центру зайнятості лише 23 квітня 2020 року, а виплати почала отримувати лише в червні 2020 року, тобто з вини Відповідача майже 2 місяці вона не мала доходу для проживання. Також, підставами для стягнення моральної шкоди є грубе порушення відповідачем порядку звільнення працівника, встановленого законодавством про працю України, що з врахуванням введених законодавством заборон значно ускладнили позивачу умови життя та призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від Позивача значних додаткових зусиль для організації свого життя.

При вирішенні питання щодо спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди суд враховує роз`яснення, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» та вимог ст.23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції та законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України своєю постановою від 25 травня 2001р. №5 вніс зміни і доповнення до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Викладено пункт 13 в новій редакції: «Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, суд вважає, що сам факт невиплати позивачу компенсації за невикористані відпустки при звільненні, не попередження позивача про майбутнє звільнення свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, але, виходячи з обставин спричинення шкоди, принципів розумності і справедливості, суд вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1000,00грн., що є достатньою, справедливою та виваженою для компенсації моральних страждань позивача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п.6 постанови №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом IV ПКУ, відповідно до п.162.1 ст.162 якого платником податку є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

Згідно з пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід до якого включається, зокрема, дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом (пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету здійснюється у порядку, встановленому ст.168 ПКУ.

Відповідно до п.18.2 ст.18 ПКУ податковий агент прирівнюється до платників податку і має права та виконує обов`язки, встановлені ПКУ для платників податків.

Отже, дохід платника податку у вигляді сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, не оподатковується податком на доходи фізичних осіб.

При виплаті юридичною особою (роботодавцем) доходу у вигляді суми немайнової (моральної) шкоди на підставі рішення суду платнику податку - фізичній особі (члену сім`ї працівника), сума такої шкоди оподатковується податком на доходи фізичних осіб з урахуванням пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПКУ.

Оскільки у даній справі сума моральної шкоди не перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума моральної шкоди не оподатковується податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальна сума всіх вимог складає 45048,25грн. (12239,64+10000,00+22808,61), за вимогу про стягнення компенсації за невикористані відпустки при звільненні в сумі 12239,64грн. позивача звільнено від сплати судового збору.

За подання до суду позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди в розмірі 32808,61грн. (10000,00+22808,61), позивачем сплачено судовий збір в сумі 612,35грн. (840,80х32808,61 /45048,25= 612,35), що складає 72,83% від загальної суми судового збору; від сплати судового збору в сумі 228,45грн. позивача звільнено від сплати судового збору, що складає 27,17% від загальної суми судового збору.

Судом задоволено позов частково - компенсація за невикористані відпустки - 12239,64грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 2000,00грн., моральна шкода - 1000,00грн., всього - 15239,64грн.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, за принципом пропорційного розподілу судових витрат до задоволених позовних вимог сума судового збору складає 284,44грн. (із розрахунку 840,80 х 15239,64: 45048,25 =284,44грн.).

З урахуванням суми на яку позивача звільнено від сплати судового збору (228,45грн. - 27,17%) та сплаченого позивачем судового збору (612,35грн. - 72,83%), слід стягнути з відповідача в дохід держави - 77,28грн., з відповідача на користь позивача - 207,16грн.

На підставі викладено, керуючись ст.ст.2, 27 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.21, 24 Закону України «Про відпустки», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», ст.ст.51, 52, 268, 598-609 ЦК України, ст.ст.74, 83, 116, 117, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 13, 77, 121, 141, 265, 315, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані відпустки 12239,64грн. (дванадцять тисяч двісті тридцять дев`ять гривень 64 копійки) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 2000,00грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 1000,00грн. (одну тисячу гривень 00 копійок) без утримання податків та обов`язкових платежів.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 77,28грн. (сімдесят сім гривень 28 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 207,16грн. (двісті сім гривень 16 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: Н. Ю. Вікторович