Справа № 442/696/20 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/230/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника третіх осіб ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року у складі судді Хомика А.П. у справі за позовом Дрогобицької міської ради до державного реєстратора виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області Мількович Ірини Михайлівни, ОСОБА_2 , третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, про скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна,-

встановив:

У січні 2020 року позивач Дрогобицька міська рада звернувся до суду з позовом до державного реєстратора виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області Мількович І.М., ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 25.02.2020, просив скасувати запис про право власності на нерухоме майно №29813985 від 04.01.2019 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомості гараж (загальна площа 51,3 кв.м., позначений на плані літ. Г), який знаходиться на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, здійснений державним реєстратором виконавчого комітету Самбірської міської ради Мількович І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 45008913 від 10.01.2019, звільнити земельну ділянку прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу ОСОБА_2 самовільно збудованого на ній нерухомого майна (гараж, майстерня, господарське приміщення), загальною площею 51,30 кв.м. позначеного на плані літ. Г-1.

Вимоги обґрунтовані тим, що 05.12.2013 Дрогобицький міськрайонний суд розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третя особа - ОСОБА_6 про визнання права власності. Рішенням у даній справі визнано за ОСОБА_7 право власності на самочинно зведену прибудову до квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_7 право власності на незавершену будівництвом нсжитлову будівлю літ. «Г-1» (фундамент) зовнішніми розмірами (4,85 х 10,76) + (3,77 х 2,71) м., що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Будинок за адресою АДРЕСА_1 є 3-ох квартирний, земельна ділянка під яким є прибудипковою територією, проте належить до земель міськземфонду.

Постановою Львівського апеляційного суду від 22.07.2019 скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.12.2013 у справі №442/8310/13-ц, ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_7 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності відмовлено.

В процесі оскарження вказаного рішення Дрогобицька міська рада та співвласник квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку ОСОБА_8 звернулись до виконкому Дрогобицької міської ради із скаргою на дії ОСОБА_2 , згідно якої на прибудинковій території, яка належить до міськземфонду зводиться відповідачкою гараж з піноблоків без дозволу на початок будівельних робіт. Даний факт був зафіксований відділом ДАБІ, складено акт і протокол про адміністративне правопорушення, видано припис на усунення порушень. Крім того, ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення.

Разом з цим, ОСОБА_2 зареєструвала право власності на спірні будівлі, скориставшись неналежними документами, залишивши поза увагою виконання припису відділу ДАБІ виконавчого комітету Дрогобицької міської ради.

В технічному паспорті на гараж, виготовленому 18.12.2018 ФОП ОСОБА_9 , було зазначено рік будівництва гаражу 1991 рік, на підставі якого було проведено державну реєстрацію прав власності на гараж Г-1 на АДРЕСА_1 відповідно до п.42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої Постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127.

При цьому, гараж аж ніяк не міг бути збудований ОСОБА_7 у 1991 році, що вбачається з матеріалів судової справи № 442/8310/13-н за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третя особа - ОСОБА_6 про визнання права власності на зведену прибудову.

Крім цього, згідно матеріалів КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», а саме технічного паспорта, який був виготовлений 20.08.2013 року, роком побудови нежитлової будівлі літ. «Г-1», що на АДРЕСА_1 є 2008 рік. Більше того, квартира куплена ОСОБА_2 та ОСОБА_6 18.10.2006, що неодноразово вказувалось ними ж самими та дана інформація міститься в матеріалах тієї ж справи №442/8310/13-ц. Це свідчить про те, що спірний об`єкт ніяк не міг бути збудований у 1991 році.

Таким чином, інформацію, яку подала ОСОБА_2 державному реєстратору для реєстрації права власності на нежитлову будівлю є неправдивою, суперечить всім іншим документам у даній справі по тому ж самому об`єкту.

Як вбачається з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності на спірний об`єкт була лише довідка про присвоєння адреси, а не рішення, як це передбачено Порядком. Подання саме довідки про присвоєння поштової адреси не передбачено жодним правовим документом, знову ж таки в обхід обов`язку подачі всіх необхідних документів, які б передували прийняттю такого рішення виконкомом міської ради, адже такі у ОСОБА_7 були відсутні.

Дрогобицька міська рада є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій було здійснено незаконне будівництво, а згодом було зареєстроване право власності на нього, тому є суб`єктом права звернення до суду з даною категорією справ та зобов`язана реагувати на такого роду незаконні дії. Просив позов задовольнити.

25.02.2020 треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали аналогічний позов до державного реєстратора виконавчого комітету Самбірської міської ради Мількович І.М. та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову покликалися на те, що є співвласниками квартири АДРЕСА_4 . Даний будинок є 3-ох квартирним. На прибудинковій території за вказаною адресою власник кв. АДРЕСА_5 - ОСОБА_7 здійснила будівництво гаражу. Дане будівництво було здійснене всупереч закону, так як самовільно було зведено будівлю гаражу на земельній ділянці, яка відноситься до земель міста, порушуючи при цьому законні права та інтереси мешканців будинку АДРЕСА_1 , зокрема, як власників квартири в даному будинку та співкористувачів земельної ділянки використання прибудинкової території. Земельна ділянка, на якій здійснено будівництво, належить до земель міськземфонду, відтак ні в користуванні, ні у власності ОСОБА_2 не перебуває.

Державну реєстрацію було проведено 04.01.2019 державним реєстратором виконавчого комітету Самбірської міської ради Мількович І.М. Згідно вказаної інформації підставою виникнення права власності послужили лише технічний паспорт та довідка про присвоєння адреси, відтак державна реєстрація проведена з грубим порушенням норм чинного законодавства в даній сфері, зокрема Методичних рекомендацій стосовно документів, необхідних для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно чи їх обтяжень, що схвалені рішенням колегії Державної реєстраційне служби України 11.12.2012, протокол № 3 та Постанови КМУ від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Просили скасувати запис про право власності на спірне нерухоме майно та звільнити земельну ділянку прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу ОСОБА_2 самовільно збудованого на ній нерухомого майна.

Ухвалою суду від 13.03.2020 залучено до участі у справі як третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із самостійними вимогами щодо предмету спору, прийнято до спільного розгляду їх позовну заяву.

Ухвалою суду від 01.12.2020 провадження у справі в частині позовних вимог щодо звільнення земельної ділянки прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу ОСОБА_2 самовільно збудованого на ній нерухомого майна (гараж, майстерня, господарське приміщення), загальною площею 51,30 кв.м. позначеного на платні літ. Г-1 - закрито.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року позов задоволено.

Скасовано запис про право власності на нерухоме майно № 29813985 від 04.01.2019 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомості гараж (загальна площа 51,3 кв.м., позначений на плані літ. Г), який знаходиться на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, здійснений державним реєстратором виконавчого комітету Самбірської міської ради Мількович Іриною Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 45008913 від 10.01.2019.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звільнення земельної ділянки прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу ОСОБА_2 самовільно збудованого на ній нерухомого майна (гараж, майстерня, господарське приміщення), загальною площею 51,30 кв.м. позначеного на платні літ. Г-1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , з рішенням суду не погоджується, вважає, що таке не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, висновки суду необґрунтовані та не відповідають фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що вимоги Дрогобицької міської ради ґрунтуються на протиправності дій державного реєстратора, як суб`єкта, який наділений законом владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо перевірки документів, поданих для реєстрації права власності.

При цьому, позивач не порушував питання, пов`язані з його правом на об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, у даній справі відсутній спір про право, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень.

Враховуючи наведене, апелянт не погоджується з тим, що даний спрі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Окремо апелянт звертає увагу на допущені судом першої інстанції, на її думку, порушення норм процесуального права, які полягають у тому, що до позовної заяви не додано підтверджень повноважень представника позивача Валаги Ю.С., крім цього, копії письмових доказів не підтверджені оригіналами.

Також, позивачем у позовній заяві не зазначено, як рішення у даній справі може впливати на права та обов`язки третіх осіб та до позовної заяви не подано обґрунтованої заяви про залучення третіх осіб.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року, провадження у справі закрити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

В судовому засіданні представник третіх осіб ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи представник позивача Дрогобицької міської ради, державний реєстратор виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області Мількович І.М., відповідач ОСОБА_2 будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третіх осіб на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи,

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Так, задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що державним реєстратором було неналежно виконано вимоги закону необхідного для проведення реєстраційної дії про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна гараж АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 106, тому позов Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в цій частині є підставним та підлягає до задоволення, оскільки вказана помилка впливає на їх права як землекористувачів.

В свою чергу, суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині звільнення земельної ділянки прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу ОСОБА_2 самовільно збудованого на ній нерухомого майна, оскільки останні не є власниками спірної ділянки, така є прибудинковою територією будинку АДРЕСА_1 та належить до земель міськземфонду, тому ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не вправі звертатись до суду з вимогою про знесення спірного самочинно збудованого нерухомого майна.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується виключно відповідачем ОСОБА_2 та лише в частині задоволених вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та ст. 367 ЦПК України, не перевіряє законність оскаржуваного рішення суду в іншій частині.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення суду, колегія суддів виходить із такого.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що правовідносини в даній справі виникли з підстав, які зокрема врегульовані ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою прав на нерухоме майно.

Повноваження державного реєстратора та порядок їх реалізації визначаються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (зі змінами та доповненнями), постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127 (зі змінами та доповненнями).

Так, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових права на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Підстави для державної реєстрації прав визначені ст. 27 Закону.

При цьому, підстави для відмови у в державній реєстрації прав визначено у ст. 24 Закону.

Зокрема, підставою для відмови в державній реєстрації правна є те, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, чи подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (п. 3, 4 ч. 1 цієї статті).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25 грудня 2015 року.

Пунктами 6, 7 цього Порядку визначено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою особи шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 32-1 цього Закону.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є власником гаражу під літ. Г-1 на АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 13).

Зокрема, проведена державним реєстратором Мількович І.М. державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості гараж за відповідачкою ОСОБА_2 була вчинена згідно із п. 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, в ред. Постанови КМУ від 23.08.2016 № 553, згідно якого для державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992 подаються технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Відповідно до пунктів один-три частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що при проведенні державної реєстрації державний реєстратор:

встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Із листа виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 25.09.2018 № 3-31/7-924 на заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_8 щодо перевірки самочинного будівництва господарської споруди на АДРЕСА_1 , слідує, що відповідачка ОСОБА_2 здійснювала будівельні роботи із влаштування несучих огороджуючи конструкцій господарської споруди із піноблоків без права на виконання будівельних робіт. За результатами проведеної перевірки Відділом ДАБК було складено акт і протокол про адміністративне правопорушення, видано припис (а.с. 7, 15-18).

При цьому, звертаючись до державного реєстратора відповідачка ОСОБА_2 надала технічний паспорт на гараж від 18.12.2018, виготовлений ФОП ОСОБА_9 та документ про присвоєння поштової адреси довідки № 819 виданої Відділом містобудування та архітектури виконавчих органів Дрогобицької міської ради, саме ці документи стали підставою для внесення державним реєстратором Мількович І.М. запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10-12).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.12.2013 справа № 442/8310/13-ц, зокрема визнано за ОСОБА_2 право власності на незавершену будівництвом нежитлову будівлю літ «Г-1» (фундамент), зовнішніми розмірами (4,85 х 10,76) + (3,77 х 2,71) м, що на АДРЕСА_1 .

Визнаючи право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - прибудову до квартири АДРЕСА_6 літ. «А-1» зовнішніми розмірами (5,52 х 2,73) (0,55 х 4,28) загальною площею 9,4 кв.м та незавершену будівництвом нежитлову будівлю літ «Г-1» (фундамент) зовнішніми розмірами (4,85 х 10,76) + (3,77 х 2,71), суд першої інстанції виходив з того, що самочинне будівництво здійснено без порушення будівельних норм і правил, протипожежних вимог, а тому таке будівництво не суперечить суспільним інтересам та не порушує права чи інтереси інших осіб.

Разом з цим, постановою Львівського апеляційного суду від 22.07.2019 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.12.2013, ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності відмовлено.

При цьому, у постанові апеляційного суду встановлено, зокрема те, що будівництво спірної нежитлової будівлі - гаражу на АДРЕСА_1 було здійснено за погодженням співвласника квартири АДРЕСА_7 , однак у 2013 році, а не у 1991 році згідно технічного паспорту ФОП ОСОБА_9 від 18.12.2018, який був взятий до уваги державним реєстратором при вчиненні реєстраційної дії.

Також, колегія суддів зазначила, що визначючи право власності на самочинно споруджену прибудову до квартири та незавершену будівництвом нежитлову будівлю, районний суд не з`ясував, кому належить земельна ділянка, на якій таке будівництво проведено, не залучив до участі у справі користувачів земельної ділянки, не з`ясував їх відношення до позову, чим порушив їх право на користування земельною ділянкою, що є прибудинковою територією багатоквартирного будинку, зокрема апелянтів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що безпідставність вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності, у тому числі на спірний гараж, як і обставини щодо часу будівництва, виготовлення технічного паспорту на таке та порушення прав третіх осіб, встановлено у судовому порядку.

Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів приходить беззаперечного висновку про те, що реєстраційні дії щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна гараж на АДРЕСА_1 реєстраційний номер 106, які власне є об`єктом оцінки на предмет законності у даному спорі, державним реєстратором проведено неправомірно, тому вимоги Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у цій частині є дійно підставним, оскільки відповідні обставини впливають на їхні права як власника земельної ділянки (Дрогобицька міська рада) та землекористувачів ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), а доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують та про протилежне не свідчать.

В свою чергу, апеляційна скарга фактично побудована на доводах ОСОБА_2 про те, що спірні правовідносини є публічно-правовими, не свідчать про спір про право, відтак судом першої інстанції порушено юрисдикцію даного спору, при цьому перевіряючи відповідні доводи колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

В свою чергу, згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, за змістом пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовим є спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід враховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

До адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

У рішенні Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі №815/6956/15 зазначено, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, які мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, позивач Дрогобицька міська рада не оскаржує рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень, які мають по відношенню до нього організаційно-розпорядчий характер, що могло б свідчити про публічно-правові відносини, натомість позивач оскаржує дії, які виражені у майновому характері та пов`язані з реалізацією майнових прав іншого відповідача ОСОБА_2 .

Тобто, у спірних правовідносинах відсутній публічно-правовий спір щодо оскарження нормативно-правових актів чи індивідуальних актів, при цьому спір стосується прав позивача, як власника земельної ділянки на якій відповідачем зведено відповідну будівлю, яка в результаті дій іншого відповідача стала його майном.

Таким чином, спір у цій справі є спором про цивільне право, оскільки вчиняючи оскаржувані дії відповідач не мав публічно-правових відносин саме з позивачем.

Що стосується доводів скарги в частині визначення позивачем складу учасників справи та третіх осіб, зокрема, колегія суддів такі до уваги не приймає, оскільки, як зазначалося вище, порушення прав ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 встановлені відповідними судовими рішеннями, що стверджується і поданням останніми окремого позову, який прийнятий судом до розгляду спільно із позовом Дрогобицької міської ради (а.с. 34-36, 46).

Наведене свідчить про відсутність підстав для подачі окремих заяв з приводу залучення третіх осіб у справу, одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись з позовними вимогами виключно позивач визначає склад учасників справи, при цьому виключення співвідповідача із числа відповідачів чи третіх осіб із складу учасників справи може мати місце як наслідок вирішення судом відповідного клопотання.

Що стосується подачі стороною відповідача копій відповідних документів та повноважень представника позивача, то такі копії завірені у належний спосіб, повноважним представником, який здійснював свої повноваження відповідно до довіреності від 27.01.2020 № 2-31/581 (а.с. 19).

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не є та висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 серпня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк