КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/817/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/14509/20-ц

13 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Макарова Вадима Михайловича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, третя особа - Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, третя особа - Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про відшкодування шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона має право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 11 травня 2005 року, на обліку перебувала в Управлінні Пенсійного фонду України Луганської області м. Красний Луч.

У зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей у населеному пункті, де мешкала позивач було припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.Внаслідок цього позивач, не маючи інших джерел існування крім пенсії, звернулася із заявою про взяття на облік та на продовження виплат пенсії до іншого територіального органу Пенсійного фонду України.

У листопаді 2014 року позивач стала на облік до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фондуУкраїни Донецької області (далі - Слов`янське об`єднане управління). З цього часу і до листопада 2017 року позивачу нараховувалось пенсійне забезпечення та перераховувались належні до виплати суми на картковий рахунок, який був відкритий на ім`я позивача в Акціонерному товаристві «Ощадбанк».

У листопаді 2017 року на картковий рахунок позивача не була зарахована щомісячна пенсія, Слов`янське об`єднане управління протиправно зупинило виплату пенсії позивачу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року визнано протиправними дії Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з дня припинення її виплати. Зобов`язано Слов`янське об`єднане управління відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 01 грудня 2017 року.

У зв`язку з тим, що Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не виконало в добровільному порядку рішення суду, державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрив виконавче провадження № 58819098. Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області фактично відмовилося виконувати судове рішення, тому державний виконавець направив повідомлення до правоохоронного органу та виніс постанову від 18 липня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 58819098.

У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення позивачу нанесена шкода у неотриманні пенсіїу розмірі недоотриманої суми пенсії та компенсації за несвоєчасну виплату пенсії.

Посилаючись на вищезазначене, позивач просила стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 шкоду, заподіяну Слов`янським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області в сумі 67 042,39 грн.; допустити негайне виконання рішення у розмірі місячного розміру пенсії позивачки; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

У травні 2020 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 шкоду, заподіяну Слов`янським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області у розмірі 72 866,16 грн.; допустити негайне виконання рішення у розмірі місячного розміру пенсії позивачки; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Макаров В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначав, що судом першої інстанції не враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі № 761/7165/17, не досліджено питання того, що виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення закінчене у зв`язку з неможливістю виконати судове рішення без участі боржника.

Вказував на те, що суд першої інстанції не навів висновків, чому не врахував правовий ЄСПЛ про те, що Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» № 29439/02 від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» № 1811/06 від 19.02.2009).

Посилався на те, що станом на дату звернення із даним позовом, рішення суду від 27.12.2018 року не виконано, пенсія за період з 01.12.2017 року по 31.03.2019 року на рахунок позивача не надійшла, що свідчить про порушення прав позивача на отримання пенсії.

Вважає, що суд довільно застосував норми права та формально розглянув справу, що фактично призвело до порушення прав позивача, гарантованих ст.. 6 та ст.. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на справедливий судовий розгляд та не забезпечив ефективний судовий захист.

У відзиві на апеляційну скаргу, Міністерство юстиції України просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що залучення Міністерства юстиції України у якості співвідповідача у даній справі про відшкодування шкоди, заподіяної органами Пенсійного фонду України, є необґрунтованим та безпідставним, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вірного висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, Міністерство юстиції України не наділений повноваженнями представляти державу в даній категорії справ.

В судовому засіданні Міністерство юстиції України - Євгелевська О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, в апеляційній скарзі представник позивача просив скаргу розглядати без участі позивача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 11 травня 2005 року.

Позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Луганської області в м. Красний Луч.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року визнано протиправними дії Слов`янського об`єднаного управління щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2017 року. Зобов`язано Слов`янське об`єднане управління відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 грудня 2017 року.

18 березня 2019 року судом оформлено і видано виконавчий лист.

08 квітня 2019 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Відділ) відкрив виконавче провадження № 58819098 по примусовому виконанню зазначеного судового рішення.

У травні 2019 року Відділ звернувся до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення, а саме: із «зобов`язання Слов`янське об`єднане управління поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії і сплатити заборгованість по ній з дня припинення її виплати» на «стягнення з Слов`янського об`єднаного управління нарахованої згідно з розпорядженням від 19 березня 2019 року за пенсійною справою №37 заборгованість з пенсійних виплат у розмірі 67 042,39 грн.».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року в задоволенні заяви Відділу відмовлено.

18 липня 2020 року державний виконавець Відділу прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з повним фактичним виконанням згідно листа боржника №11581/07 від 19 квітня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем реального завдання йому шкоди саме відповідачем Міністерством юстиції України у заявленій до стягнення сумі, оскільки у даному випадку відсутній факт незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Міністерства юстиції України, дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу не визнавалися незаконними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України як до відповідача про відшкодування шкоди, завдану Слов`янським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

З матеріалів справи вбачається, що підставами для звернення до суду з даним позовом було невиплата третьою особою пенсії позивачу, невиконання третьою особою рішення суду щодо зобов`язання здійснити виплату позивачу пенсії, та закриття виконавцем виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, тоді як рішення суду фактично у повному обсязі виконано не було, зокрема пенсія була нарахована, проте не виплачена.

Відтак, судом вірно встановлено, що в даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, а саме факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача Міністерства юстиції України, тому відсутні підстави вважати, що даний відповідач завдав позивачу шкоду у заявленій до стягнення сумі.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі № 761/7165/1, оскільки висновки викладені у зазначеній постанові не можуть бути враховані судом, так як правове регулювання стосується правовідносин, які не є подібними до тих, які склалися між сторонами спору у даній справі.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом не було досліджено питання того, що виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення закінчене у зв`язку з неможливістю виконати судове рішення без участі боржника, оскільки вказане не є предметом розгляду даної справи.

Посилання в апеляційній скарзі на врахування висновків ЄСПЛ про те, що Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» № 29439/02 від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» № 1811/06 від 19.02.2009), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновки викладені у зазначених рішення не стосуються предмету і підстав даного позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що станом на дату звернення із даним позовом, рішення суду від 27.12.2018 року не виконано, пенсія за період з 01.12.2017 року по 31.03.2019 року на рахунок позивача не надійшла, що свідчить про порушення прав позивача на отримання пенсії, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовуються висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував, та помилковому тлумаченні стороною позивача норм матеріального та процесуального права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Макарова Вадима Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 січня 2021 року.

Головуючий: Судді: