ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/990/19
Номер провадження: №22-ц/819/283/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Білої Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 червня 2019 року у складі судді Францішка Ю.В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі за текстом Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 24 червня 2011 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 5100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у анкеті-заяві позичальник підтвердила, що підписана нею заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які викладені на сайті банку http://privatbank.ua///70 складає договір про надання банківських послуг.

Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість станом на 04 березня 2019 року у розмірі 59748,63 грн., з яких 24117,82 заборгованість за тілом кредиту; 15358,95 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 16600,59 грн. пеня за прострочене зобов`язання; 349,91 пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн.- штраф (фіксована частина); 2821,36 грн.- штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 червня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.06.2011 в сумі 59248 грн. 63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 1921 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 15 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голопристанського районного суду від 14.06.2019 року в справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Біла Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити у повному обсязі, а також стягнути з позивача понесені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу в розмірі 10600,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконанні зобов`язання за договором кредиту, що призвело до виникнення заборгованості, а отже є підстави для стягнення заборгованості у розмірі 59248,63 грн. При цьому суд вважав, що позовні вимоги про стягнення штрафу в сумі 500.00 грн (фіксована частина) суперечать положенням ч.2 ст.549 ЦК України, відповідно до якої штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання та відмовив в їх задоволенні.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено і підтверджується наявними у справі доказами, що 24 червня 2011 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 5100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 04 березня 2019 становить 59748,63 грн., з яких 24117,82 заборгованість за тілом кредиту; 15358,95 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 16600,59 грн. пеня за прострочене зобов`язання; 349,91 пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн.- штраф (фіксована частина); 2821,36 грн.- штраф (процентна складова).

Під час вирішення питання щодо стягнення з відповідача на користь Банку суми заборгованості колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_2 від 24 червня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредитної заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також штрафи і пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.06.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини кредитного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 червня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (у березні 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Посилання Банку на Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді цивільної справи №342/180/17 від 03.07.2019 року.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем, та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 червня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Зазначені обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за пенею та комісією, штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, оскільки у анкеті-заяві від 24 червня 2011 року такий обов`язок відповідача не передбачено, а Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.

Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 24 червня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

На підставі наведеного, зважаючи на умови укладеного між сторонами Договору та норми чинного законодавства, а також наданого Банком розрахунку заборгованості, з ОСОБА_2 на користь Банку підлягає стягненню заборгованість у виді тіла кредиту в загальному розмірі 39503,77 грн.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч.1,2ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч.2 зазначеної статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5.У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

6.Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Білою Т.В. укладено договір №16-пд/2020 про надання правничої допомоги та Додаткову угоду до цього Договору.

Згідно умов Договору Клієнт дає замовлення Адвокату та зобов`язується оплатити її послуги, а Адвокат зобов`язується відповідно до замовлення Клієнта надати їй правничу допомогу (а.с.149).

У параграфі 4 договору сторони визначили порядок оплати послуг адвоката.

Зокрема, пунктом 4.2. сторони домовились, що вартість 1 години роботи адвоката складає 800, 00 грн.

Відповідно до п.4.3 договору у разі надання правничої допомоги в суді (присутність у судових засіданнях, складання заяв по суті та заяв з процесуальних питань, апеляційних та касаційних скарг) оплата послуг адвоката проводиться протягом 3-х банківських днів після набрання судовим рішенням законної сили в незалежності від результатів розгляду справи.

У Додатковій угоді до Договору сторони домовились про сплату Клієнтом адвокату гонорару успіху у розмірі 5000 грн, який виплачується у разі скасування судом оскаржуваного рішення у справі № 654/990/19.

На підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості між ОСОБА_1 та адвокатом Білою Т.В. підписано звіт №1 про виконану роботу за договором №16-пд/2020 від 21.10.2020.

Згідно розрахунку загальна вартість наданих послуг складає 5600,00 грн., які складаються з:

-аналіз заочного рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14.06.2019 року - 800,00 грн;

-аналіз судової практики Верховного Суду з подібних (кредитних) правовідносин та стягнення витрат на правничу допомогу адвоката 800,00 грн.;

-складання апеляційної скарги 3200,00 грн;

-складання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу 800,00 грн.

Приймаючи до уваги те, що всі зазначені у звіті дії та послуги адвоката ґрунтуються на положеннях ч.2-4 ст.137 ЦПК України, факт їх вчинення підтверджено наявними у справі доказами, а їх вартість, час на їх вчинення і обсяг визначені і погоджені сторонами у договорі про надання правової допомоги та звіті про виконану роботу, при цьому від представника позивача в порядку, визначеному ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України не надходило клопотань з відповідним обґрунтуванням щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу внаслідок їх неспівмірності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для взяття за основу витрат ОСОБА_1 на правову допомогу у розмірі 5600 грн для подальшого визначення розміру їх стягнення з позивача прямо пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги в порядку ст.141 ЦПК України.

Що стосується витрат на оплату адвокату гонорару успіху у розмірі 5000 грн., колегія суддів не вбачає підстав для його стягнення з огляду на те, що вимоги апеляційної скарги задоволено частково, у розмірі 33,33%, при цьому у договорі не передбачено можливість оплати гонорару успіху у разі часткового скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу адвоката Білої Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,задоволено частково (33,33%), враховуючи взаємозалік сплаченого сторонами судового збору в суді першої і апеляційної інстанцій, остаточно з позивача на користь відповідача підлягає стягненню у відшкодування судових витрат 1152,36 грн.

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 382ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Білої Тетяни Володимирівни, діючої за дорученням та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Заочне рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 червня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» пені та штрафів і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в наведеній частині.

Заочне рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» кредитної заборгованості у виді тіла кредиту в загальному розмірі 39503,77 грн. залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 1152,36 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом 30 днів з часу складання повного тексту рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови 18 січня 2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В.Орловська