КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2595/2021 Доповідач: Шебуєва В.А
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину,-

в с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину. Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_3 , яка за життя склала на неї заповіт. 27.10.2017 року на підставі її заяви Дванадцята Київська державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу № 1287/2016. Також із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 звернувся її брат ОСОБА_2 з метою отримання обов`язкової частки у спадщині як пенсіонер. 12.05.2018 року їй було видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ѕ частини спадкового майна. Відповідач ОСОБА_2 отримав два свідоцтва на ј частини спадкового майна. Оскільки пенсійне посвідчення ОСОБА_2 було видано до досягнення 60-річного віку, він не набув права на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України. ОСОБА_1 просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано її брату.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 рокув позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Відмовляючи в задоволенні її позовних вимог про визнання недійсними виданих ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за законом на ј частину спадкового майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 як такому, що має право на обов`язкову частку в спадщині, суд неправильно застосував положення ст. 1241 ЦК України ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На день відкриття спадщини ОСОБА_2 не досяг пенсійного віку 60 років, а тому не мав права на обов`язкову частку в спадщині. Суд не дав належної відповідям Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції в м. Києві на її звернення, в яких зазначено, що свідоцтва були видані ОСОБА_2 державним нотаріусом без урахування вимог ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та представник Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки ЗАЗ 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 (а.с.92).

13 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 56).

На підставі заяви ОСОБА_1 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа №1287/16.

15 лютого 2017 року із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_2 , надав копію пенсійного посвідчення від 13.11.2007 року серії НОМЕР_2 , згідно з яким йому призначено пенсію за віком (а.с. 76, 181).

12 травня 2017 року до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла спільна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про видачу ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а ОСОБА_2 - свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.78).

Цього ж дня державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_1 два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ѕ частини спадкового майна (а.с. 123-124). Відповідачу ОСОБА_2 було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частини спадкового майна на підставі ст. 1241 ЦК України як особі, яка має право на обов`язкову частку у спадщині (а.с. 121, 122).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними виданих ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Разом з тим, ч. 1 ст. 141 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, чинній на час відкриття спадщини, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто, саном на день відкриття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не досягнув віку 60 років.

Разом з тим, відповідно до пенсійного посвідчення від 13.11.2007 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 було призначено пенсію за віком, яка призначена після досягнення віку 50 років як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року другої категорії.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року визначає спеціальні умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 55 даного Закону в редакції, чинній на час виходу ОСОБА_2 на пенсію, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, зокрема, для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів - на 10 років.

Відтак, Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає зменшення пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року другої категорії, є пенсіонером за віком згідно пенсійного посвідчення від 13.11.2007 року серії НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він мав право на обов`язкову частку у спадщині після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного застосування положень ст. 1241 ЦК України ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є безпідставними.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відповіді Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції в м.Києві на її звернення, оскільки вони не мають правового значення для суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 січня 2021 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.