Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ДОДАТКОВЕ)

"23" липня 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Комлєв С.В.,

представник відповідача за зустрічним позовом - адвокат Решнюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва, в залі суду, в порядку ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, питання про ухвалення додаткового рішення за результатами розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який подано в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогою: «В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 », що є предметом позову.

11 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

15 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін).

06 серпня 2019 року представник відповідача - адвокат Комлєв С.В. подав до суду зустрічну позовну заяву від імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

09 серпня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та його об`єднання з первісним позовом.

13 вересня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

13 вересня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

08 листопада 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та його об`єднання з первісним позовом.

08 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

07 вересня 2020 року Київським апеляційним судом винесено постанову про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

07 вересня 2020 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про зупинення апеляційного провадження до розгляду судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року про залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та його об`єднання з первісним позовом, суд вирішує питання про ухвалення додаткового рішення в частині не розглянутих вимог за зустрічним позовом та приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 пред`являючи зустрічний позов до ОСОБА_2 просила суд: «Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, яке складається на момент поділу з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , визначивши наступні ідеальні частки сторін: ОСОБА_2 частку в розмірі 5/100, ОСОБА_1 частку в розмірі 95/100».

Ухвалюючи рішення за первісним позовом судом встановлено наступні обставини: « 13 листопада 2012 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_8 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , укладено Попередній договір до Договору купівлі-продажу квартири, відповідно до предмету договору сторони мали намір в майбутньому укласти Договір купівлі-продажу квартир, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

28 грудня 2012 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_8 , та ОСОБА_1 , укладено Договір купівлі-продажу квартири (далі по тексту - Договір), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Продаж квартири за домовленістю сторін визначається за 477 000,00 гривень. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін і є остаточною. ( п.5 Договору)

У п.7 Договору зазначено, що Покупець заявляє, що гроші, які витрачаються на придбання цієї квартири, є їх спільною сумісною власністю з чоловіком ОСОБА_2 , який надав заяву про згоду на купівлю цієї квартири, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крушельницьким П.М. 28.12.2012 року за реєстровим №3182.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, яка кореспондується із ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як убачається з матеріалів справи, позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом визнання за сторонами спору права приватної власності по Ѕ частині кожному в об`єкті нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК УКраїни). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для поділу спільного майна подружжя у спосіб визначений позивачем шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності по Ѕ частині кожному на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_2 , - оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям за час перебування у шлюбі та за спільні грошові кошти, тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Висуваючи заперечення проти позову шляхом подання до суду зустрічного позову, відповідач не скористалась правом взяти участь у судових засіданнях та довести правомірність наведених обставин щодо придбання спірного об`єкту нерухомого майна за рахунок власних коштів та/або належних третім особам, що слугувало підставою для залишення зустрічного позову без розгляду, тому суд не вбачає підстав надавати оцінку долученим до зустрічного позову доказам, крім договорів на придбання спірного об`єкту нерухомого майна».

З урахуванням положень ч.3 ст.270 Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення за участі учасників справи.

Представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Комлєв С.В. в судовому засіданні висловив свою позицію на підтримку вимог за зустрічним позовом, просив зустрічний позов задовольнити з підстав, наведених у позові та долучених до нього доказів, які доводять позицію позивача щодо джерел отримання коштів кожним із подружжя на придбання спірного об`єкту нерухомого майна.

Представник відповідача по зустрічному позову - адвокат Решнюк А.В. в судовому засіданні висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволені зустрічного позову, вважає позов безпідставним та недоведеним належними та допустимими доказами, які достовірно мали свідчити про те, що спірна квартира придбана за рахунок внесків третіх осіб, позиція позивача ґрунтується на припущеннях та спрямована у такій спосіб затягнути розгляд справи, яка завершена по суті ухваленням судового рішення про задоволення первісного позову.

Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши належну оцінку доводам та заперечення щодо підстав та предмету позову за зустрічним позов, суд приходить до висновків про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступних висновків.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виходячи з підстав позову, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить відступитись від рівності часток подружжя в спірному об`єкті нерухомого майна посилаючись на наступні обставини, по-перше, на момент укладання договору купівлі-продажу квартири загальна сума складалась з наступних витрат: 193 993 гривень - власні кошти позивачки отримані від батька ( з урахуванням авансу в розмірі 7993 гривень при укладанні попереднього договору); 125000 гривень - кошти від іпотечного договору, укладений 28 травня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_1 ); 184566,00 гривень - сумісні кошти подружжя, при цьому у п.4 Договору купівлі-продажу квартири остаточна її вартість узгоджена сторонами договору визначена в сумі 477000,00 гривень, з наведеного позивач робіть висновок щодо її особистий внесок у придбання квартири в процентному співвідношенні 45%; по-друге, позивач просить відступити від засади рівності часток подружжя з посиланням на наявність обставин, передбачених ч.2 ст.70 Сімейного кодексу України , та врахувати той факт, що станом на дату подання цієї заяви позивач за первісним позов ухиляється від сплати аліментів, які присуджено за судовими наказом, виданим Дніпровським районним судом міста Києва 12 лютого 2018 року в межах розгляду цивільної справи №755/2053/18, що дає їй право вимагати зменшення частки позивача за основним позовом у спільному майні до 5/10 з огляду на строк сплати аліментів та зазначення прожиткового мінімуму для однієї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

За змістом вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вимоги позивача за зустрічним позовом щодо відступлення від рівності часток в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено обставини, що мають істотне значення, а саме, що розмір аліментів, призначений на утримання їх спільної з відповідачем дитини недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини або що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Таким чином, суду не надано жодних належних доказів, на підставі яких частки у спільній сумісній власності подружжя не є рівними.

У вирішенні вимог про поділ майна подружжя з відступленням від рівності часток суд не приймає доводи позивача за зустрічним позов щодо участі її батьків у фінансуванні власними коштами в спірний об`єкт нерухомого майна ( продаж батьком належної йому квартири за договором купівлі-продажу від 12 листопада 2012 року , вартість квартири на дату відчуження 106333,00 гривень, та заощаджень матері - 11000 доларів США), оскільки підстав враховувати кошти батьків у поділі майна подружжя не має, сам факт передачі коштів та їх цільове призначення на придбання квартири, яка оформлена на одне із подружжя, не підтверджено належними та допустимими доказами, тому в розрізі даного спору не враховується судом як підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна.

Суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , батьків позивача ОСОБА_1 , які в судовому засіданні надавали пояснення щодо їх участі в придбані спірного об`єкту нерухомого майна за рахунок власних коштів та оформлення відносин з донькою щодо передачі грошових коштів на купівлю цієї квартири шляхом оформлення боргових розписок, ці обставини не найшли свого підтвердження під час розгляду справи за відсутності вказаних розписок в матеріалах справи, крім того про наявність таких документів як боргова розписка позивач не посилається в зустрічному позову.

Таким чином, враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу спірне нерухоме майно, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині, підстав для задоволення зустрічного позову судом не встановлено.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись статями 137, 141, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

Ухвалити додаткове рішення за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який подано в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: