МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 445/636/20
Провадження № 22-ц/812/77/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шаронової Н.О. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2020 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № б/н від 11.10.2011 року в розмірі 47547,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 11.10.2011 року. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 22 березня 2020 року відповідачка має заборгованість в сумі 47547,70 грн, яка складається з наступного: 5066,23 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2083,80 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 37657,30 грн - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 2240,37 грн - штраф (процентна складова).

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.10.2011 року у розмірі 47547,70 грн станом на 22.03.2020 року, а також судові витрати.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2020 року позов Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2011 року у сумі 5066 грн 23 коп., а також 223 грн 90 коп. - судовий збір.В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та неустойкою та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі не погоджується із висновком суду, що при укладенні договору з відповідачкою позивач не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 923-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому на його думку суд незаконно відмовив у стягненні процентів та неустойки, оскільки не в повній мірі встановив дійсні обставини справи.

З моменту підписання фізичною особою заяви між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору, а відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідачка поставила саме в заяві позичальника, яким засвідчила те, що вона повністю згодна з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Крім того, зазначає, що позивачем надана до суду копія заяви від 11.10.2011 року, у якій вказано: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки, а також копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка особисто підписана відповідачкою і в якій зазначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом (2.5 %), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості; розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів; розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо.

Також, у вказаній довідці зазначено "З фінансовими умовами надання платіжної карти "Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду та прикладами розрахунку сум плати за використання кредитних коштів ознайомлений".

Таким чином, позивач вважає, що сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Відповідачці було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка в подальшому неодноразово перевипускалася.

Також, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявні: витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви), затверджений наказом від 06.03.2010 № 906 СП-2010-256; наказ «Про актуалізацію Умов та Правил надання банківських послуг» від 06.03.2010 № 906 СП-2010-256.

Тобто, до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідачка при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження.

Наступні редакції Умов та правил надання банківських послуг, до яких відповідачка автоматично приєднувалася, знаходяться на офіційному сайті Приватбанку та відповідачка зобов`язалася самостійно з ними знайомитися.

Зазначає, що договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачкою укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України: боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір відсоткової ставки 2,5 % на місяць або 30 % річних сторони узгодили в тексті анкети-заяви. Крім того, клієнт зобов`язався сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 СТ.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки "Універсальна"; 84,0% - для картки "Універсальна голд"; 74, 4% - для преміальних карток.

Заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачкою не надано. Відповідачка не зверталася до Банку з вимогами щодо розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами та прийняла їх до виконання, адже протягом тривалого часу користувалася кредитною карткою та частково погашала заборгованість. Тобто, обставини справи свідчать про те, що відповідачка знала про умови укладеного договору та прийняла їх.

Вважає, що навіть звичайний рівень освіти та правової обізнаності пересічного споживача банківських послуг у повній мірі дозволяє повнолітній особі, тобто особі, яка має повний об`єм цивільної дієздатності, належним чином усвідомлювати значення своїх дій та розуміти, що банк (як фінансова установа) не надає послуг безоплатного користування належними йому коштами.

Однак суд відмовив у стягненні відсотків за ст. 625 ЦК України, порушивши норми матеріального права та безпідставно звільнив відповідачку від відповідальності з одних лише формальних міркувань. Також, суд цілком безпідставно відмовив у стягненні неустойки (пені та штрафів), умови якої встановлені договором.

Таким чином апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором та довідку про умови кредитування, підписану відповідачкою особисто. Тому, на думку апелянта, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що відповідачка 11.10.2011 року звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг у ПриватБанку та підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У вказаній заяві-анкеті відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

До позовної заяви позивач, у тому числі, додав копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором б/н від 11.10.2011р., станом на 22 березня 2020 року становить 47547 грн. 70 коп., з яких: 5066 грн. 23 коп. - заборгованість за кредитом; 5066 грн. 23 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 2083 грн. 80 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 37657 грн. 30 коп. - заборгованість за пенею; 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 2240 грн. 37 коп. - штраф (процентна складова).

Проаналізувавши дані обставини та врахувавши положення ст. ст. 207, 526, 549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1-50, 1054, 1056-1 ЦК України, а також ч.2 ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд дійшов висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Тому, враховуючи те, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь АТ КБ "ПриватБанк", з урахуванням внесених нею коштів, слід стягнути заборгованість за тілом кредиту 5066 грн. 23 коп.

При цьому суд виходив з того, що у заяві позичальника від 11.10.2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім основної заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11.10.2011, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідачка; ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Більш того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року № 342/180/17. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5066,23грн. ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5066,23 грн., апеляційним судом не переглядається взагалі.

З висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені, штрафів та заборгованості по відсоткам, нарахованим на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що 11.10.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», уклало кредитний договір з ОСОБА_1 шляхом підписання останньою заяви.

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11.10.2011 року шляхом підписання відповідачкою заяви. Тому колегія суддів в цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Підстав, які унеможливлюють застосування правових висновків, викладених в цій постанові, у даній справі матеріали справи не містять.

За такого доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачкою, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті рішення суду та постанови апеляційного суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.

Однак, під час розгляду справи позивачем крім заяви від 11.10.2011р. було надано суду також підписану відповідачкою 11 жовтня 2011 року довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить дані як про базову процентну ставку у розмірі 2,5% в місяць на залишок заборгованості, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, так і про пеню, яка складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 базова відсоткова ставка по договору/30- нараховується за кожний день прострочення кредиту; пеня 2 дорівнює 1 % від суми загальної заборгованості, але не менше 30 грн. нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн., а також штрафи при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, складає 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій та інше.

Отже, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 11 жовтня 2011 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 заяви.

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідачка на підставі названого договору отримала декілька карток, останню 16.09.2016р. № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня липня 2020 року.

Відповідно до виписки про рух коштів за рахунком, відповідачка активно користувалася карткою.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, згідно з розрахунком банку, наданим до позовної заяви, станом на 22 березня 2020 року утворилась заборгованість, яка становить 47547 грн. 70 коп., з яких: 5066 грн. 23 коп. - заборгованість за кредитом; 5066 грн. 23 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 2083 грн. 80 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 37657 грн. 30 коп. - заборгованість за пенею; 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 2240 грн. 37 коп. - штраф (процентна складова).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідачка уклала кредитний договір з позивачем та отримала кредитні кошти від банку, вона зобов`язана повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Звертаючись до суду з позовом, позивач крім тіла кредиту, пені та штрафів, просив стягнути з відповідачки відсотки, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі 2083,80 грн. При цьому, згідно з розрахунком банку, наданим до позовної заяви, вони вирахувані позивачем, виходячи з процентної ставки 86,4%.

В тексті апеляційної скарги позивач обґрунтовував наявність заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 2083,80 грн. тим, що з 01.03.2019 року почали діяти Умов та правил надання банківських послуг в новій редакції в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п.2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна» та 84% - для картки «Універсальна голд».

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, процентні ставки, які застосовуються при визначенні суми боргу, яку боржник зобов`язаний сплатити на вимогу кредитора, поділяються на встановлені законом (три проценти річних від простроченої суми) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 11 жовтня 2011 року, які підписані відповідачкою за 7 років до нової редакції Умов та правил надання банківських послуг, процентна ставка у розмірі 86,4% відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором не зазначена як погоджена сторонами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 березня 2009 року, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємної частини спірного договору, а також на те, що відповідачка зобов`язалася знайомитися зі змінами до них самостійно на сайті банку.

Однак, матеріали справи, як уже зазначалося, не містять підтверджень, що саме той Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які надані позивачем до справи, розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 11 жовтня 2011р. заяву та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», тому Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи і які не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 жовтня 2011 року шляхом підписання відповідачкою заяви. У зв`язку з цим не є складовою частиною також змінені позивачем Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку з 01.03.2019 року.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ч.2 ст. 625 ЦК України саме у розмірі 86,4%.

За такого суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 2083,80 грн., як таких, що передбачені договором. Вимог про стягнення відсотків у передбаченому законом (ч.2 ст. 625 ЦК України) розмірі у даній справі заявлені в установленому законом порядку не були.

Переглядаючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі 37657,30 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Умовами спірного договору, а саме довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачкою, передбачено застосування пені, як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за несвоєчасне погашення заборгованості. При цьому пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 базова відсоткова ставка по договору/30- нараховується за кожний день прострочення кредиту; пеня 2 дорівнює 1 % від суми загальної заборгованості, але не менше 30 грн. нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн.

Отже пеня визначається у разі прострочення кредиту, а її розмір залежить від суми заборгованості за кредитним договором.

Заява та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які підписані відповідачкою, містять в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 2,5% в місяць, що становить 30% річних. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки позивачем суду надано не було.

Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк розрахував заборгованість, виходячи як з первісної погодженої сторонами процентної ставки (30% річних) по серпень 2014 року, так і з підвищеної відсоткової ставки - 34,8% - з вересня 2014 року по березень 2015 року, а також - 43,20 %, починаючи з квітня 2015 року та відсоткової ставки 86.4% у 2019р.

Проте належних та допустимих доказів погодження інших підвищених процентних ставок з позичальником позивачем суду надано не було, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за збільшеними процентними ставками.

За такого загальна сума заборгованості за кредитом, зазначена в розрахунку банку, наданому до позовної заяви, не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, а тому не може використовуватися як складова для нарахування пені.

В той же час, враховуючи суми витрат кредитних коштів (40581,61грн.) та суми, внесені на погашення коштів за наданим кредитом (47724,69грн.), які відображені в виписці про рух коштів за рахунком, різниця між ними становить 7143,08грн. Виходячи з дат здійснення відповідачкою операцій щодо отримання та погашення кредитної заборгованості, які також відображені в виписці про рух коштів за рахунком, розмір відсотків, які мала сплатити відповідачка, становить 4452,84грн. При цьому, розмір відсотків апеляційним судом визначений в результаті проведених математичних підрахунків з використанням прикладів розрахунку плати за використання кредитних коштів, зазначених в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачкою, та виходячи з первісної погодженої сторонами процентної ставки (30% річних). Отже, розмір фактично сплачених відповідачкою відсотків перевищує той, який вона повинна була сплатити за умови застосування для розрахунків процентної ставки 30% протягом всього часу дії кредитного договору.

Проведені апеляційним судом розрахунки (з урахуванням дат та сум отриманих та внесених відповідачкою коштів на погашення кредиту) свідчать про те, що у позивача не було правових підстав для нарахування пені упродовж дії кредитного договору за умови застосування для розрахунків процентної ставки 30%, а починаючи з січня 2017р. у відповідачки відсутня будь-яка заборгованість за кредитом взагалі, а отже і відсутні підстави для нарахування пені за прострочення кредиту від загальної суми заборгованості.

За такого суд правомірно відмовив у стягненні з відповідачки на користь позивача пені у сумі 37657,30 грн., а тому підстави для скасування рішення суду в цій частині відсутні, оскільки обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині, наведене в рішенні суду, не вплинуло на правильність висновків суду про необхідність відмови у задоволенні вимог про стягнення пені.

З тих же підстав не підлягають задоволенню також позовні вимоги про стягнення штрафів, оскільки з урахуванням дат та сум отриманих та внесених відповідачкою коштів на погашення кредиту, у позивача не було правових підстав для нарахування штрафів упродовж дії кредитного договору за умови застосування для розрахунків процентної ставки 30%.

Крім того, приймаючи остаточне рішення у справі, апеляційний суд враховує, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-2300 від 21.10.2015р.

Як убачається з аналізу умов спірного договору, а саме довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачкою, договором передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за несвоєчасне погашення заборгованості. При цьому пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 базова відсоткова ставка по договору/30- нараховується за кожний день прострочення кредиту; пеня 2 дорівнює 1 % від суми загальної заборгованості, але не менше 30 грн. нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн.

У той самий час, довідкою про умови кредитування передбачено, що за порушення строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і кредитів.

Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, підставим для стягнення штрафів відсутні.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір є укладеним, виходячи з положень ст. 634 ЦК України, оскільки в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин також правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин слід дійти висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд встановивши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, правильно дійшов висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 жовтня 2011 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року