Справа № 504/3085/20
Провадження № 2/504/1108/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Сухіни Н.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, смт. Доброслав, позовну заяву адвоката Черновол Артура Олександровича в інтересах ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_4 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни, про визнання недійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна - земельної ділянки (розташованої у Лиманському районі Одеської області), застосування наслідків недійсного правочину, встановлення, що об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) зведений у період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнати об`єкт незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з визначенням часток, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року адвокат Черновол А.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів, який уточнив у січні 2021 року, і в остаточній редакції просив суд Визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 10 жовтня 2018 року між «Продавцем» - ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності посвідченої 01.09.2018 року Гребенюк І.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстровий номер 2057), та «Покупцем» - ОСОБА_2 , і який зареєстрований у реєстрі під номером 2004; застосувати наслідки недійсності правочину; встановити що об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зведений у період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

В обгрунтування своїх доводів позивач вказує, що з 2008 року по початок вересня 202 року ОСОБА_1 проживала однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .

Від цих відносин у них народжені дітки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як стверджує позивач, у 2012 році вона набула у власність земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:2890, площею 0,1200 га, цільове призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивач, у 2014 році вона із своїм цивільним чоловіком- ОСОБА_4 розпочали будівництво житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці.

Зведення житлового будинку фактично було завершено наприкінці 2015 початку 2016 року, а з початку 2018 року почалося внутрішнє оздоблення будинку.

Водночас, у родини виникли істотні фінансові труднощі, які були пов`язані із будівництвом вказаного будинку, і ще у 2018 році, на сімейній нараді, було прийнято спільне рішення розпочати продаж незавершеного будівництвом будинку разом із земельною ділянкою.

Як стверджує позивач, вона працювала на трьох роботах, її чоловік також постійно був у відрядженнях по роботі, тому часу для зайняття юридичними питаннями продажу будинку у родини взагалі не було.

01.09.2018 року ОСОБА_1 надала довіреність на право продажу вказаної земельної ділянці рідній сестрі свого чоловіка- ОСОБА_3

Проте, продаж будинку виявився ускладненим через не введення будинку у експлуатацію.

Станом на кінець грудня 2019 року житловий будинок був повністю готовий для проживання, і родина переїхала мешкати в цей будинок.

Наприкінці літа 2020 року відносини у родині погіршились, і позивач орендувала квартиру, забрала діток, і стала проживати окремо від чоловіка.

07.09.2020 року у нотаріуса позивач дізналась про те, що ще 10.10.2018 року ОСОБА_3 здійснила відчуження земельної ділянки на користь своєї матері ОСОБА_2 , яка також є мамою відповідача- ОСОБА_4 .

Продаж земельної ділянки відбувся за 295300 грн., проте, як стверджує позивач вона грошових коштів не отримувала, більш того, фактично мова мала йти про відчуження садиби в цілому, включаючи незвершене будівництво.

Позивачка стверджує, що в даному конкретному випадку, вочевидь наявний факт зловмисної домовленості, направленої на те, аби позбавити її та діток права на земельну ділянку та незавершене будівництвом домоволодіння.

В судовому засіданні адвокат Черновол А.О. повністю підтримав доводи позову, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав.

В судовому засіданні адвокат Радулов В.В. діючий в інтересах ОСОБА_2 повністю заперечував проти задоволення позову.

Адвокат послався на те, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали у фактичних шлюбних відносинах як чоловік та жінка без укладення шлюбу з 2008 року.

Від цих відносин народжені дітки син ОСОБА_7 - 2009 р.н., та син ОСОБА_8 2015 р.н.

Дійсно на сімейній нараді у 2012 році було вирішено придбати земельну ділянку утвореній родині, та почати будувати житловий будинок.

Передбачалось, що земельна ділянка буде оформлена на ОСОБА_4 .

Гроші на придбання цієї земельної ділянки збирались всією родиною, та близькими родичами.

Проте, при оформленні угоди з придбання земельної ділянки у ОСОБА_4 не виявилось паспорту громадянина України, і лише тому оформили придбану земельну ділянку на ОСОБА_1 .

Як стверджує відповідачка, ОСОБА_1 у 2018 році через погіршення стосунків з ОСОБА_4 зажадала продати ОСОБА_2 земельну ділянку за 10000 доларів США.

Часу займатись юридичними питаннями у ОСОБА_1 не було, і вона надала довіреність ОСОБА_3 на продаж земельної ділянки.

Надалі, 20.10.2018 року було укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки між ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за ціною 295300 грн., які були передані ОСОБА_3 до укладення угоди.

Після цього, дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 примирились, та родина почала проживати у домоволодінні до вересня 2020 року, коли всі відносини остаточно були розірвані.

У судовому засіданні адвокат Радулов В.В., а також в своїх запереченнях на позов ОСОБА_2 вказали, що земельна ділянка придбана на гроші ОСОБА_4 , незавершене будівництво здійснено на кошти родини ОСОБА_9 , і тому фактичне переоформлення земельної ділянки у 2018 році здійснено з метою повернення нерухомого майна до родини ОСОБА_9 якою і були фактично витрачені кошти.

У своїх письмових запереченнях відповідач ОСОБА_3 вказала, що доводи ОСОБА_1 про те, що вона не уповноважувала продати земельну ділянку ОСОБА_2 за ціною, яка вказана у самому договорі, є безпідставними, оскільки, як стверджує відповідачка, домовленість така існувала, і ціна продажу була узгоджена.

Аналогічні заперечення у березні 2021 року подав ОСОБА_4 , який також просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_4 заперечував той факт, що перебував з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах.

В судове засідання ОСОБА_4 не з`явився повторно, сповіщений належним чином про дату, час та місце його проведення.

Суд враховує тривалість розгляду справи, надання всіма сторонами своїх позицій з приводу позивних вимог.

В судове засідання ОСОБА_3 та її адвокат не з`явились, ОСОБА_3 подала клопотання про відкладення судового засідання через пандемію, і послалась на зайнятість свого адвоката у іншому судовому процесі.

Суд, вислухавши думки учасників процесу що з`явились, протокольно, дійшов до висновку про не поважність причин неявки ОСОБА_3 , оскільки сторони мають доступ до справедливого суду в тому числі і за допомогою інформаційних технологій дистанційно.

Перебування адвоката у іншому процесі кожного разу здійснюється у призначену дату судового засідання у справі що розглядається.

Тому суд визнав не поважними причини відкладення розгляду справи, і ухвалив розгляд справи за неявки решти відповідачів.

Вислухавши думки сторін, які були присутні у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що від фактичних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які тривали з 2008 року по вересень 2020 року, народжені діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 17,18).

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки від 10.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Одеської області Орзіх Ю.Г., набула у власність земельну ділянку, площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цього правочину на ім`я ОСОБА_1 18.04.2012 року виданий державний акт серії ЯЛ № 751562 на право власності на земельну ділянку. (т.1 а.с. 92)

01.09.2018 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстрована у реєстрі за № 2057, якою уповноважила повіреного продати за ціну та на умовах, що були сторонами попередньо обговорені, земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с 47).

Суд звертає увагу на той факт, що в той же день, 01.09.2018 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 довіреність яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстрована у реєстрі за № 2056, якою уповноважила повіреного продати за ціну та на умовах, що були сторонами попередньо обговорені, земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с 48).

20.10.2018 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 , на підставі довіреності від 01.09.2018 року, здійснила продаж земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , за ціну 295300 грн.

У судовому засіданні судом встановлено, що адвокат Радулов В.В. підтвердив, а також в своїх запереченнях на позов ОСОБА_2 вказали, що земельна ділянка первинно придбана на гроші ОСОБА_4 та його родини, незавершене будівництво здійснено на кошти родини ОСОБА_9 , і тому фактичне переоформлення земельної ділянки у 2018 році здійснено з метою повернення нерухомого майна до родини ОСОБА_9 якою і були фактично витрачені кошти. ОСОБА_1 за твердженням відповідачів не витрачала грошові кошти.

Судом встановлено, що згідно інформаційного висновку від 02.02.2021 року Центру Експертних досліджень «АРІАДНА» зведення житлового будинку на земельній ділянці, площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 розпочато на початку 2012 року, а основні будівельні роботи завершені у 2014-2015 роках.

Тобто наявність незавершеного будівництвом житлового будинку станом на 2014-2015 роки документально доведена.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 пояснили суду, що дійсно десь у 2017 році основне будівництво житлового будинку на ділянці було фактично завершено, а у 2019 році родина з дітками зустрічала новий рік у цьому самому житловому будинку.

ОСОБА_11 няня діток ОСОБА_1 та ОСОБА_4 пояснила суду, що в родині завжди панувала злагода, любов та повага одне до одного. Сторони виховували діток, важко обидва працювали, і фактичний догляд дітей здійснювала саме вона як няня.

ОСОБА_11 пояснила суду, що дійсно після повернення з літнього відпочинку у Європі в літку 2020 року, стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 істотно погіршились, ОСОБА_1 забрала діток і пішла на орендовану квартиру.

Доводи адвоката Радулова В.В. що ОСОБА_11 є зацікавленою особою суд вважає недоречними, оскільки ОСОБА_11 не є членом родини ані однієї, ані іншої сторони, а цей свідок є цінним для встановлення істини по справі, оскільки цьому свідкові дійсно відомі обставини з життя родини, їх стосунків, тощо.

Тому суд приймає покази свідка ОСОБА_12 як належні та допустимі.

Посилання адвоката Радулова В.В. на те, що відповідно до змісту довідки № 182-18 від 18.10.2018 року ФОП ОСОБА_13 (т.1 а.с 96), за даними поточної інвентаризації від 18.10.2018 року на земельній ділянці площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 будь- які будівлі та споруди суд вважає безпідставними, оскільки згідно листа № 1021-21 від 08.02.2021 року ФОП ОСОБА_13 (т.1 а.с. 245), нею така довідка не видавалась, і на місцевості не перевіряла наявність/відсутність забудови вказаної земельної ділянки, оскільки за вищевказаною адресою виїзд не здійснювала, і ОСОБА_1 взагалі ніякі довідки не видавала.

Таким чином у суду не має сумнівів у забудові земельної ділянки у той період, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом.

Вирішуючи питання позовних вимог в частині недійсності правочину, суд виходить з наступного:

За правилами частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним.

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють.

Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя.

Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину.

Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що:

від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники;

зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника;

існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють;

існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).

За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Суд вважає, що ОСОБА_3 діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , відчужила за договором купівлі-продажу земельну ділянку своїй матері ОСОБА_2 , при цьому довіритель ОСОБА_1 зазначений правочин не схвалювала, грошових коштів від продажу своєї земельної ділянки не отримувала.

Факт неотримання грошових коштів ОСОБА_1 не заперечувався і відповідачами у відзивах, і адвокатом Радуловим В.В. у судовому засіданні.

Відповідача пояснили, що позивачка до них з цього приводу не зверталась.

Крім того, знайшли своє підтвердження посилання позивача на те, що її земельна ділянка була відчужена відповідачем ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 саме у той період часу, коли подружні стосунки позивача з сином відповідачки ОСОБА_2 , та братом відповідачки- ОСОБА_3 погіршилися.

ОСОБА_3 , як представник ОСОБА_1 за довіреністю, продаючи земельну ділянку позивача своїй матері - відповідачу ОСОБА_2 , усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_1 та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя.

Крім того, ціна продажу земельної ділянки, яка визначена у договорі купівлі-продажу 295300 грн., не відповідає її ринковій вартості станом на момент вчинення оспорюваного правочину 798000 грн., що підтверджується висновком суб`єкта оціночної діяльності ПП «АРІАДНА» від 27.01.2021 року.

Крім того, в судовому засіданні адвокат Радулов В.В. підтвердив, а також в своїх запереченнях на позов ОСОБА_2 вказали, що земельна ділянка первинно придбана на гроші ОСОБА_4 та його родини, незавершене будівництво здійснено на кошти родини « ОСОБА_9 », і тому фактичне переоформлення земельної ділянки у 2018 році здійснено з метою повернення нерухомого майна до родини « ОСОБА_9 » якою і були фактично витрачені кошти. ОСОБА_1 за твердженням відповідачів не витрачала грошові кошти.

Факт напружених стосунків у родині ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2018 року до 2020 року фактично підтверджений усіма учасниками процесу, та частково підтверджений показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 .

Отже наявність у сторін оспорюваного правочину переслідування мети даного оспорюваного правочину - у вигідному одній стороні порядку найпростішого переоформлення майна, яке у майбутньому могло би бути предметом поділу майна набутого за час фактичних шлюбних відносин чоловіка та жінки, не викликає у суду жодних сумнівів.

Отже в даному випадку наявні ознаки використання сторонами оспорюваного правочину «права на зло».

Крім того, зі змісту заяви ОСОБА_3 на адресу нотаріуса ОСОБА_15 про відсутність обмежень на продаж земельної ділянки через не перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі вбачається, що заявник приховав наявність незавершеного будівництвом об`єкту нерухомого майна на цій самій земельній ділянці.

З цього приводу суд нагадує, в традиційних максимах Римського права закріплений один із найвідоміших принципів набуття права власності superficies solo cedit (від лат. «збудоване на землі слідує за нею»), який заснований на тому, що земля є головною річчю, а інші розташовані на ній об`єкти нерухомості її складові частини.

Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований.

Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів.

Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані.

Так, Конституцією УРСР 1978 року (частина друга статті 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави.

Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими.

Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву.

Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається.

Саме такий правовий висновок зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18, провадження № 14-125цс20, і підтримала висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 16 квітня 2019 року в справі № 907/68/18 і від 31 травня 2018 року в справі № 29/5005/17496/2011.

Таким чином, у даній справі, конкретні обставини, та сукупність зібраних у справі доказів, які були оцінені судом, свідчать про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 , з іншою особою її мамою- ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_1 земельної ділянки, оскільки про це свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були.

Наведене надає суду достатні підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів родини ОСОБА_9 в цілому, всупереч інтересам ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд дійшов до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 жовтня 2018 року.

Доводи заперечень відповідачів щодо відсутності умислу представника на вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, стосуються переоцінки письмових доказів і встановлених судом конкретних обставин справи, і зводяться до контрадікторного оцінювання доказів, та власного розуміння вимог діючого законодавства.

Посилання відповідачів на правовий висновок ВС КЦ викладений у постанові від 11.09.2019 року у справі № 554/10202/13-ц суд вважає безпідставним, оскільки у цій справі ВС вказав на те, що суди попередніх інстанцій взагалі не встановили будь- яких ознак наявності зловмисної домовленості сторін правочину, і тому скасував рішення попередніх інстанції і відмовив у задоволенні позову.

Отже фактичні обставини у наведені справі і справі що розглядається судом є різними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст. 216).

Отже суд вважає можливим задовольнити вимоги позову, і застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши земельну ділянку з власності ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 .

Суд вважає доцільним роз`яснити, що відповідно до абзаців 2,3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Що стосується позовних вимог в частині встановлення що об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зведений у період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд виходить з наступного:

Згідно інформаційного висновку від 02.02.2021 року Центру Експертних досліджень «АРІАДНА» зведення житлового будинку на земельній ділянці, площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 розпочато на початку 2012 року, а основні будівельні роботи завершені у 2014-2015 роках.

Тобто наявність незавершеного будівництвом житлового будинку станом на 2014-2015 роки документально доведена.

Не заперечувався сторонами і факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у цей період.

Отже ці позовні вимоги мають бути задоволенні.

Вирішуючи питання позовних вимог в частині визнання об`єкту незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд виходить з наступного:

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Позивачем не надано суду ані технічного паспорту на незавершене будівництво, ані висновку про ступінь готовності об`єкту до експлуатації, тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву адвоката Черновол Артура Олександровича в інтересах ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 10 жовтня 2018 року між «Продавцем» - ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності посвідченої 01.09.2018 року Гребенюк І.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстровий номер 2057), та «Покупцем» - ОСОБА_2 , і який зареєстрований у реєстрі під номером 2004.

Застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши земельну ділянку з власності ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 .

Роз`яснити, що відповідно до абзаців 2,3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Встановити що об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зведений у період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 24.11.2021 року.

Суддя В.К. Барвенко