ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/337/21 Справа № 205/15/19 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторія Сергіївна, державний реєстратор Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюк Євген Васильович про визнання договорів про відступлення прав вимоги недійсними, визнання договору іпотеки частково недійсним, скасування державної реєстрації, вселення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалися на те, що 08.02.2012 р. між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1К1PG3.23882.001 відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 106 400,00 грн.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ПАТ «ВБР» укладено договір поруки.

Крім того, між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки квартири ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., розташованої в АДРЕСА_1 .

Так, позивачі умови договору виконували належним чином, проте 26.09.2018р., після насильницьких дій з боку невідомих людей, які силою їх виселили з вказаної квартири, дізнались, що 06.06.2018р. між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги за вищевказаним іпотечним договором та на підставі якого за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на кватиру, розташовану в АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили суд:

визнати недійним договір про відступлення права вимог від 04.06.2018р., укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та ОСОБА_3 з усіма додатками та додатковими угодами до нього;

визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та ОСОБА_3 06.06.2018р., посвідчений приватним нотаріусом Луценко В.С. Харківського міського нотаріального округу Харківської області з усіма додатками та додатковими угодами до нього;

визнати недійсним п.22 договору іпотеки квартири №ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., укладений між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку щодо початкової ціни предмету іпотеки в розмірі 50 % від його вартості згідно п.33.4 Договору;

застосувати наслідки недійсності договорів: про відступлення прав вимоги від 04.06.2018р. між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та ОСОБА_3 ; про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № ZXR019521.23882.002 від 06.06.2018р.; про визнання частково недійсним договору іпотеки квартири № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. в частині недійсності пункту 22;

скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 ;

вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_2 ;

зобов`язати державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Є.В. внести відомості про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задоволено частково. Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_1 в квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 теж звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог і ухвалити відповідно в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 08.02.2012р. між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1К1PG3.23882.001 відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 106 400,00 грн. (т.1, а.с.84).

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки квартири № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., розташованої в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.207).

Відповідно до договору № 125 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18.04.2018р. ПАТ «ВБР» відступило шляхом продажу ТОВ «Фінанс Проперті Груп» прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1К1PG3.23882.001 від 08.02.2012р. (т.1 а.с.211-212).

Згідно з п.2.1 вказаного договору сторони домовились, що відступлення банком новому кредитору прав вимоги за договором іпотеки, що був укладений в забезпечення виконання зобов`язань боржника за основними договорами та був посвідчений нотаріально, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами із укладенням цього договору та підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, у зв`язку з укладенням між ПАТ «ВБР» та ТОВ «Фінанс Проперті Груп» договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 125 від 18.04.2018р., ПАТ «ВБР» відступило, а ТОВ «Фінанс Проперті Груп» набуло на всіх прав ПАТ «ВБР» за договором іпотеки квартири № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., що підтверджується договором про відступлення прав за договором іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. (т.1, а.с.215).

Відповідно до додатку № 1 до договору № 125 від 18.04.2018р. станом на дату відступлення прав вимоги заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «ВБР» становила 122 332,47 грн. та складалась з: поточної заборгованості за кредитом у розмірі 99 389,75 грн.; поточної заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 845,38 грн.; штрафів та пені у розмірі 1 197,52 грн.; простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8 362,34 грн. (т.1, а.с.213).

Відповідно до договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 04.06.2018р. ТОВ «Фінанс Проперті Груп» передало (відступило), а ОСОБА_3 одержав (набув) права кредитора в зобов`язанні за кредитним договором № 1К1PG3.23882.001 від 08.02.2012р. та договором іпотеки № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. (далі Договір відступлення права вимоги (т.1, а.с.218-219).

У зв`язку з укладенням між ТОВ «Фінанс Проперті Груп» та ОСОБА_3 . Договору про відступлення прав вимоги, ПАТ «Фінанс Проперті Груп» відступило, а ОСОБА_3 набув всіх прав та вимог ТОВ «Фінанс Проперті Груп» за договором іпотеки квартири ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., що підтверджується договором про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. (т.1, а.с.220-221).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, оцінивши здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема, положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі, посилаються на те, що укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Груп» та ОСОБА_3 . Договір відступлення права вимоги є недійсним, адже вказаний договір за своїм змістом є договором Факторингу, в якому відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами можуть бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, тоді як ОСОБА_3 не є суб`єктом підприємницької діяльності з відповідним видом діяльності в сфері фінансових послуг, з правом здійснення факторингових операцій, а відтак договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором також є недійсним, оскільки підставою для його укладення став недійсний договір.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги позивачів, з наступних підстав.

Так, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Виходячи із системного аналізу норм матеріального законодавства, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто, взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17 та постанові № 757/1183/16-ц від 20 травня 2019 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний Договір відступлення права вимоги від 04.06.2018р. є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним Договору відступлення права вимоги від 04.06.2018р., а відтак і про відсутність правових підстав для визнання договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. недійсним, з підстав недійсності Договору відступлення права вимоги від 04.06.2018р.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання п.22 договору іпотеки №ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. недійсним в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку щодо початкової ціни предмету іпотеки в розмірі 50 % від його вартості згідно з п.34.4 Договору, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.22 договору іпотеки №ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.5.16.7, 16.8, цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містять в цьому договорі.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно п.33.4 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеною в цьому пункті.

Стаття 43 ЗУ «Про іпотеку» встановлює порядок підготовки до проведення прилюдних торгів, яка, зокрема, встановлює, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Таким чином, враховуючи що іпотекодавець та іпотекодержатель у п.22 договору іпотеки №ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. досягли згоди щодо початкової ціну продажу предмета іпотеки, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання п.22 Договору іпотеки частково недійсним.

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що висновок суду першої інстанції про скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно ґрунтується виключно на припущеннях.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами, виходячи з наступного.

За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 07.06.2018р. направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, яка була отримана останньою 27.06.2018р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.227).

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не виконано основне грошове зобов`язання та не сплачено заборгованість в 30 денний строк, вказаний у вимозі від 07.06.2018р., ОСОБА_3 використав своє право, передбачене п.27 договору іпотеки №ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. та звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.228).

Разом з тим, згідно з ч.5 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частина перша статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Однак, всупереч ст.37 Закону України «Про іпотеку», ні до суду першої, ні до апеляційної інстанцій, не надано доказів того, що ОСОБА_3 було проведено оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на момент набуття право власності на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , а тому колегія суддів погоджується з висновком суду, що, оскільки ОСОБА_3 та державним реєстратором Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюком Є.В. під час реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно не дотримано вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», це є підставою для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 .

Крім того, судом першої інстанції було також встановлено, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_1 у проживанні у вищезазначеній квартирі та не надає ключі від неї, тоді як, право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином, скасувавши державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 , а також встановивши факт того, що ОСОБА_3 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про достатність правових підстав для вселення ОСОБА_1 до квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , як її власника.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що для задоволення вимог в частині вселення ОСОБА_2 у вищевказану квартиру відсутні правові підстави, адже вона в силу ст.ст. 391, 396 ЦК України не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_1 .

Вимоги апеляційної скарги позивачів, які були викладені у тому числі і в позовній заяві, щодо зобов`язання державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Є.В. внести відомості про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_1 є передчасними, та чинним законодавством не надано право суду зобов`язувати вчинити певні дії осіб, які є третьою особою у справі.

Інші доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова