Дата документу 17.08.2021 Справа № 329/984/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2297/21 Головуючий у 1-й інстанції: Богослов А.В.
Є.У.№ 329/984/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О. М.,

секретар Волчанова І.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради, про визнання звільнення незаконним, таким, що проведене з порушенням встановленого порядку, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Комунальної установи «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради про визнання звільнення незаконним, таким, що проведене з порушенням встановленого порядку, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який в подальшому був уточнений.

Зазначала, що працювала в Чернігівському психоневрологічному інтернаті медичною сестрою. Наказом № 60-к від 31.03.2020 її звільнено з роботи з 31.03.2020 у зв`язку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України. Посилаючись на те, що її вивільнення відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки її не було ознайомлено з наказом про скорочення штату, не попереджено про звільнення та не запропоновано вакантні робочі місця в установі, її не запрошували на засідання профспілкового комітету, на якому розглядалося подання адміністрації про її звільнення, ОСОБА_1 просила визнати її звільнення незаконним, таким, що проведене з порушенням встановленого порядку, поновити її на роботі в КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат», стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 60099,70 грн. та судові витрати.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Комунальній установі «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради.

Стягнуто з КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.04.2020 по 01.01.2021 в сумі 60 099, 70 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В своїх доводах відповідач указав, що судом першої інстанції порушені основні засади судочинства - відповідач був позбавлений можливості надати свої заперечення стосовно позову та висловити свою думку у судовому засіданні. Суд проігнорував клопотання відповідача про відкладення слухання справи у зв`язку з неможливістю бути присутнім представника у судовому засіданні через запровадження в країні карантину. Оскаржуване рішення ухвалено на припущеннях, матеріали справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 . Окрім того, в резолютивній частині рішення, суд першої інстанції не вказав на якій саме посаді позивачку слід поновлю ваті на роботі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення зазначеним вище вимогам в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу з 13.05.1998 в КУ «Чернігівський дитячий будинок-інтернат» ЗОР. Рішенням Запорізької обласної ради № 36 від 15.12.2016 КУ «Чернігівський дитячий будинок-інтернат» ЗОР перейменовано на КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» ЗОР (а.с.84,85).

Наказом КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» ЗОР № 166 від 11.11.2019 «Про простій працівників» встановлено початок простою у КУ «Чернігівський ПНІ» ЗОР з 12.11.2019, працівникам дозволено не виходити на роботу до закінчення простою (а.с.7).

Рішенням Запорізької обласної ради № 84 від 12.12.2019 «Про припинення діяльності КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» шляхом приєднання до КУ «Преславський психоневрологічний інтернат» припинено діяльність КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» шляхом приєднання до КУ «Преславський психоневрологічний інтернат» ЗОР. Визначено КУ «Преславський психоневрологічний інтернат» ЗОР правонаступником майна та усіх прав і обов`язків КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» ЗОР (а.с.107).

Згідно з розпорядженням Запорізької обласної ради «Про забезпечення виконання рішення обласної ради від 12.12.2019 «Про припинення діяльності КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» ЗОР шляхом приєднання до КУ «Преславський психоневрологічний інтернат» ЗОР № 96-св від 26.12.2019, створено комісію з припинення КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» ЗОР та затверджено її склад (а.с.109).

Відповідно до наказу комісії з припинення КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» № 1 від 11.01.2020 «Про планове скорочення штату», покладено обов`язки із організації і проведення планового скорочення штату на Компанійця В.Г. , якого зобов`язано вчинити всі необхідні заходи, пов`язані із скороченням чисельності штату: письмове попередження працівників установи в день видання наказу про можливе звільнення, повідомлення профспілкового комітету про можливе звільнення працівників, повідомлення служби зайнятості про можливе звільнення працівників (а.с.86).

Згідно з наказом Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації № 67 від 24.03.2020 визнано таким, що втратив чинність з 01.04.2020 штатний розпис КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» на 2020 рік, затверджений 16.01.2020. Збільшено з 01.04.2020 штатну чисельність працівників КУ «Преславський психоневрологічний інтернат» ЗОР на 20 одиниць (а.с.113).

Відповідно до Акту від 13.01.2020 комісія у складі т.в.о. директора інтернату Компанієць В.Г., голови профспілки Курусь В.В., інспектора з кадрів Бараннікова О.О. при доставці попередження сестрі медичній ОСОБА_1 не застала її вдома, на телефонні дзвінки вона не відповідала. Комісія вирішила попередити ОСОБА_1 про звільнення через пошту (а.с.114).

Того ж дня відповідач направив ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку листа, від отримання поштової кореспонденції остання відмовилася (а.с.115).

Доказів повторного направлення позивачці повідомлення про звільнення відповідач суду не надав.

Додаткових заходів до вручення працівникові попередження про вивільнення не вживав.

Наказом КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» ЗОР №60-к від 31.03.2020 «Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату» ОСОБА_1 , сестру медичну, звільнено з 31.03.2020 у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України на підставі згоди профспілкового комітету протокол № 1 від 13.01.2020.

Як на підставу свого позову ОСОБА_1 вказала, що її не було ознайомлено з наказом про скорочення штату, роботодавець не попередив її про звільнення та не запропонував вакантні робочі місця в установі.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.3 ст.62 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Відповідно до положень ч.1, 2, 3, 5, 7, 8 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім певних випадків.

Відповідно до ч.1, 2 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Пропозицією від 31.03.2020 КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» запропонував ОСОБА_1 , що у разі звільнення у зв`язку із скороченням штату їй запропоновано вакантні посади, які будуть станом на 01.04.2020 в штатному розписі КУ «Преславський ПНІ» ЗОР.

Вказана пропозиція вручена працівникові 02 квітня 2021 року, що не заперечувалося сторонами у суді.

ОСОБА_1 погодилася зайняти посаду медичної сестри вищої категорії, про що свідчить її підпис, однак дану пропозицію прийнято позивачем 02 квітня 2020 року, тобто вже після її звільнення.

Установивши, що роботодавець на порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України персонально не повідомив працівника про майбутнє вивільнення, одночасно із попередженням не запропонував іншу роботу в установі, до якої приєднано психоневрологічний інтернат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося із порушенням трудового законодавства та обґрунтовано ухвалив рішення про задоволення позову.

Суд дійшов правильного висновку про дотримання відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України при звільненні позивачки.

Зібраними письмовими доказами у справі справи підтверджено, що голова комісії з припинення діяльності КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Журавльов О. звертався до профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення працівників психоневрологічний інтернату. Згідно повідомлення голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації надана згода на звільнення всіх працівників, в тому числі, які не перебувають у складі членів профспілки, зокрема і ОСОБА_1 .

Оскільки позивачем не було надано доказів про те, що вона є членом профспілкового комітету, відповідно до вимог законодавства згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору з працівником, який не є членом його не потрібна.

Під час проведення інспекційної перевірки з 13.10.2020 по 15.10.2020 Головним управлінням Держпраці встановлено, у день звільнення 31.03.2020 сестрі медичній ОСОБА_1 не видано копію наказу про звільнення з роботи, доказів на підтвердження факту присутності на робочому місці сестри медичної ОСОБА_1 в день звільнення установою не надано, від працівника не надходило вимоги видати наказ про звільнення, а також засобами поштового зв`язку наказ про звільнення № 60-к від 31.03.2020 сестрі медичній ОСОБА_1 не направлено. Зазначене підтверджується актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЗП14765/АВ Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 15.10.2020, приписом про усунення виявлених порушень №ЗП14765/5/АП/П Головного управління держпраці в Запорізькій області від 21.10.2020.

Аналізуючи все вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків стосовно того, що позивач був звільнений з роботи з порушенням вимог трудового законодавства, так на підприємстві дійсно мало місце скорочення штату, натомість роботодавець під час скорочення штату не попередив про звільнення позивача, не повідомив працівника про скорочення його посади, не запропонував позивачу інші посади, які були вільними на час скорочення штату, не ознайомив працівника із наказом про звільнення в установленому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абзаців 3-5 пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Розрахунок, який наданий позивачем сумніву не викликає, оскільки здійснений згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Скасування штатного розпису КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат» ЗОР не може бути підставою для відмови незаконно звільненому працівнику у поновленні на роботі.

За таких обставин поновлення на роботі ОСОБА_1 є цілком законним та обґрунтованим.

Втім ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не вказав на якій саме посаді підлягає поновленню працівник.

У зв`язку з чим, вказане рішення суду першої інстанції відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України підлягає зміні.

Зважаючи на те, що за положенням ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення із порушенням вимог трудового законодавства працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді сестри медичної.

Згідно ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу рівності сторін, розгляд справи за відсутності представника відповідача, неповне дослідження обставин справи, зокрема щодо допиту свідків - членів комісії, які не змогли вручити позивачці попередження про звільнення, - є неспроможними.

Розгляд справи за відсутності сторін, які надали суду всі наявні у них докази, не є порушенням принципу рівності учасників процесу. Зважаючи на те, що предметом позову у цій справі були вимоги про поновлення працівника на роботі, відповідач надав суду відзив на позов і всі наявні у нього письмові докази, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав карантинні заходи неповажною причини неявки представника відповідача у судове засідання та розглянув справу за відсутності сторін.

Судом врахований акту комісії від 13.01.2020 про невручення попередження ОСОБА_1 з причин її відсутності вдома, а тому не вжиття судом заходів до допиту як свідків членів комісії не призвело до не правильної оцінки письмових доказів.

Клопотання про допит свідків у апеляційному суді відповідач не заявляв.

Представник відповідача приймав участь у засіданні апеляційного суду, мав можливість викласти своє ставлення до заявленого позову і до судового рішення.

За таких обставин відсутні підстави для висновку про порушення судом процесуальних прав відповідача.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Керуючись ст. ст. 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2021 року у цій справі змінити, доповнивши резолютивну частину судового рішення вказівкою про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Комунальній установі «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради на посаді сестри медичної.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська