ПОСТАНОВА

Іменем України

03 серпня 2021 року м. Кропивницький

справа № 400/1042/17

провадження № 22-ц/4809/1141/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Черненка В.В.

за участі секретаря - Діманової Н.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2021 року у складі судді Колесник С.І. і

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та позбавити їх права користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою.

Позовна заява мотивована тим, що позивачем та ОСОБА_2 , які перебували в шлюбі, було отримано житлове примішення, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером на житлове приміщення № 30 від 17 лютого 1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , в якому також зазначено і сина подружжя - ОСОБА_3

21 листопада 2002 року між Балахівською ЖКК та ОСОБА_2 було укладено Типовий договір № 3 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду.

Протягом спільного проживання в одному помешканні в подружжя виникали непорозуміння, тому з 2004 року фактичне спільне проживання було припинено, дружина та син припинили користування вищезазначеною квартирою та проживали за іншими адресами.

В 2005 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

В спірній квартирі особистих речей відповідачів не має, участі в оплаті комунальних послуг вони не приймають, а всі витрати по утриманню та обслуговуванню квартири здійснюються позивачем.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаному житлу створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки він вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб, а також для отримання житлових соціальних пільг.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2021 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що підстави, які викладені в позовній заяві, не відповідають встановленим обставинам по суті спору, адже відповідач ОСОБА_2 залишила спірне житло, але не добровільно, і на даний час їй чиняться перешкоди у користуванні житлом зі сторони ОСОБА_1 , вона не має вільного доступу до квартири, оскільки там відбулася заміна замків вхідних дверей.

Відповідач ОСОБА_3 залишив вказане жило у зв`язку з навчанням і теж на даний час не має вільного доступу до квартири, оскільки там відбулася заміна замків вхідних дверей.

В той же час відповідачі не втратили інтерес до житла, про що свідчать їх наміри приватизувати квартиру, а також намір відповідача ОСОБА_2 вселитися для подальшого проживання до спірної квартири, а позивач, в свою чергу, не ставив вимогу до відповідачів про відшкодування йому витрат на утримання житла.

Оскільки, відомості про наявність іншого житла, яке належить відповідачам на праві власності, матеріали справи не містять, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

З урахуванням наведеного, суд першої існтацнії дійшов висновку, що позивачем не доведено та не надано доказів, які б стали підставою для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, а судом не враховано норми чинного законодавства України та обставини, які є важливими для правильного вирішення справи по суті, а також надано неправильну оцінку доказам по справі.

Суд першої інстанції не звернув уваги на недоведеність відповідачами застосування положення пункту 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР, адже відповідачами не подано належних та достовірних доказів по справі до суду для підтвердження поважності причини відсутності, а саме щодо періоду навчання чи місця роботи.

ОСОБА_1 вважає, що ним доведено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали проживати за іншими адресами та не проявляли інтерес до вирішення даного питання, у тому числі і щодо оплати комунальних послуг.

Також, суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав оцінку факту незаконної приватизації спірної квартири, який був встановлений рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2020 року, та всупереч вказаному зазначив, що зацікавленість відповідачів до житла підтверджується незаконним рішеням про приватизацію та актом від 04.09.2017 про намір вселитися до квартири.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явивились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Від позивача ОСОБА_1 надійшло до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі ордеру на житлове приміщення від 17.02.1997 № 30, виданого на підставі розпорядження представника Президента України №13 від 17.02.1997 ОСОБА_2 , остання та члени її сім`ї - чоловік ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 , отримали право на поселення до житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9, 134).

21 листопада 2002 року між Балахівською ЖКК та ОСОБА_2 було укладено Типовий договір № 3 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, окрім того, цього ж дня між Балахівською ЖКК та ОСОБА_1 також було укладено Типовий договір № 3 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду (а.с. 10, 55, 135).

Протягом спільного проживання в одному помешканні у сторін виникли непорозуміння, тому починаючи з 2004 року фактично було припинено спільне проживання.

Так, згідно акту від 10 травня 2005 року, складеного у смт. Балахівка за участі селищного голови ОСОБА_5 та депутатів селищної ради ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 без згоди та дозволу позивача та за його відсутності 09 травня 2005 року винесли з квартири все майно, крім меблів, позивач у свою чергу не заперечив щодо поділу майна після розірвання шлюбу (а.с. 58).

Окрім того, згідно акту від 10 травня 2005 року, складеного у смт. Балахівка за участі селищного голови ОСОБА_5 та депутатів селищної ради ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 знищили майно громадянки ОСОБА_9 у вигляді одягу та речей особистої гігієни, які знаходились у квартирі (а.с. 59).

В 2007 році між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого 28.03.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Петрівського районного управління юстиції Кіровоградської області, актовий запис № 13 (а.с. 6).

Згідно довідки від 09 березня 2017 року № 573, виданої Балахівською селищною радою Петрівського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2004 року, а ОСОБА_4 з 2005 року (свідоцтво про смерть №1 від 23.01.2017 року НОМЕР_2 ) припинили користуватися житлом за вищевказаною адресою (а.с. 7).

У відповідності до довідки від 03 листопада 2017 року №137, виданої Балахівською селищною радою Петрівського району Кіровоградської області, зазначена в ордері квартира належить до власності селищної ради та перебуває на балансі Балахівськї житлово-комунальної контори (а.с. 56).

Також як вбачається з довідки від 27 вересня 2017 року №114, виданої Балахівською селищною радою Петрівського району Кіровоградської області, споживач ОСОБА_1 з 2012 року по теперішній час здійснює оплату по квартплаті та комунальних послугах вчасно (а.с. 57).

Рішенням виконавчого комітету Балахівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області від 26 жовтня 2017 року № 54 «Про передачу у власність (приватизація) квартири АДРЕСА_1 », задоволено прохання наймачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_10 про приватизацію квартири та передано ОСОБА_2 ј частку житлової квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність, передано ОСОБА_3 ј частку житлової квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність, передано ОСОБА_10 1/4 частку житлової квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність та зобов`язано виконком Балахівської сільської ради видати свідоцтво на право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 67).

26 жовтня 2017 року Балахівською селищною радою Петрівського району Кіровоградської області видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що ѕ частки житлової квартири АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї: ОСОБА_3 і ОСОБА_10 в рівних часках, а саме по ј кожному. Свідоцтво видано згідно з рішенням виконавчого комітету Балахівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області № 54 від 26 жовтня 2017 року (а.с. 68).

На підставі рішення виконавчого комітету Балахівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області від 26 жовтня 2017 року № 54 «Про передачу у власність (приватизація) квартири АДРЕСА_1 » та свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 2017 року, 11.01.2018, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 зареєстрували кожний право власності на ј квартири (а.с. 69-71).

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2020 року визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Балахівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області від 26 жовтня 2017 року № 54 «Про передачу у власність (приватизація) квартири АДРЕСА_1 ».

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло видане 26 жовтня 2017 року Балахівською селищною радою Петрівського району Кіровоградської області згідно з рішенням виконавчого комітету Балахівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області № 54 від 26 жовтня 2017 року на ѕ частки житлової квартири АДРЕСА_1 , яким посвідчено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 в рівних частках, а саме по ј кожному (а.с. 108-110).

У відповідності з актом від 18 липня 2017 року, складеного у смт Балахівка за участі селищного голови Коваленка О.В., капітана Петрівського відділення поліції Долинського відділу поліції в кіровоградській області Ляшевича Є.П., жительки смт. Балахівка ОСОБА_8 , власниці квартири ОСОБА_2 , які склали даний акт в тім, що 18.07.2017об 11 год.у їх присутності та присутності бувшого чоловіка ОСОБА_1 розглядалося питання про можливість спільного проживання в спільній квартирі за адресою АДРЕСА_2 . Після обговорення різних варіантів дана ситуація залишилася не вирішеною (а.с. 63).

Згідно акту від 04 вересня 2017 року, складеного у смт. Балахівка за участі селищного голови ОСОБА_11 , депутата селищної ради Попова М.В., жителів будинку по АДРЕСА_3 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 о 18 год. 30 хв. у їх присутності ОСОБА_2 із внучкою ОСОБА_10 , над якою взято опікунство, а також зареєстровані за даною адресою АДРЕСА_2 , хотіли повернутися в свою квартиру на постійне місце проживання. Бувший чоловік ОСОБА_1 та його співмешканка , які постійно проживають в даній квартирі, двері не відчинили та у квартиру не пускають (а.с. 64).

Крім цього у судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки з боку позивача та відповідача по справі.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив, що він являється головою Балахівської селищної ради. З 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою АДРЕСА_2 , вселищі Балахівка. Вона разом із своєю онукою проживає по АДРЕСА_4 , в будинку зручностей немає (води і т.д.), сам по собі будинок теплий. Свідок був присутнім, коли з квартири ОСОБА_2 викидалися речі 09 травня 2005 року, стосовно цього складався акт. Він так зрозумів, що коли позивач припинив жити з дружиною, то почав співмешкати з ОСОБА_9 . Що стосується ОСОБА_3 , то свідок вже близько 10 років його не бачив, його місце проживання і перебування йому не відомі.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що проживає цивільним шлюбом з позивачем по справі у спірній квартирі в АДРЕСА_2 , але прописана в АДРЕСА_5 . З 08 березня 2005 року по теперішній час вона почала офіційно співмешкати за вказаною адресою з позивачем, а відповідачі по даній адресі не проживають. 09 травня 2005 року ОСОБА_2 разом з сестрою залізли через сусідський балкон і вирішили вселитися, хоча замки вже були замінені, вони самостійно зайшли в будинок, вивезли свої речі, а її пошкодили. За комунальні послуги жодного разу не платили ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , як принесли квитанцію, там був борг 4 000 грн ОСОБА_1 його сплатив і з того часу всі комунальні послуги оплачує він.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні повідомив, що з 2005 року не бачив, щоб у спірній квартирі проживала ОСОБА_2 , яка після розлучення з чоловіком проживала у іншому місці.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила , що проживає в АДРЕСА_3 . Одного дня восени 2017 року прийшов голова селищної ради і попрохав її бути свідком, так як вона проживає у вказаному будинку. Вони постукали в двері, ніхто не відкривав, потім вийшли на вулицю та склали акт про те, що не відчинили двері і в квартиру не впускають. Чи вдома хтось був свідок не знає. Квартира давалася ОСОБА_2 , так як вона працювала в котельні. У сім`ї ОСОБА_17 завжди були сварки, хоча можна було мирно розійтися. Також свідок бачила, що ОСОБА_3 завжди приїжджав на гробки.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні повідомив, що являється депутатом Балахівської селищної ради і був у складі комісії при вселенні ОСОБА_2 у квартиру по АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 спробувала відчинити двері, але ключ не підійшов. В квартиру їх також ніхто не пустив. Чи був хтось у квартирі, сказати не може. Вони трохи почекали, але ніхто не прийшов, а тому повернулися до селищної ради і там склали відповідний акт.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою

ОСОБА_2 . Восени 2004 року її сестра через сімейне насилля зі сторони свого чоловіката побої вимушена була підти з квартири і проживала деякий час у неї. Навесні 2005 року вони пішли з сестрою по її речі у спірну квартиру, з квартири забрали одяг, але меблі і все інше не забирали. Сестра винайняла квартиру і на даний час проживає з внучкою у зйомній квартирі. Коли ОСОБА_19 пішов з квартири свідок не пам`ятає, на той момент його в квартирі не було, він пішов вже навчатися. Свідок з сестрою неодноразово ходили до квартири, але двері їм ніхто не відкривав. Одного разу пішли в селищну раду і з її представниками ходили до дільничого, про що склали відповідний акт.

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки, що належать житлово-будівельнимкооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Виходячи із змісту норм чинного законодавства та оцінивши встановлені у справі докази та обставини, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду доказів, що відповідачі понад шість місяців були відсутні в спірному помешканні без поважних причин.

Зокрема, з аналізу наданих позивачем доказів вбачається, що відповідачі залишили місце проживання через конфліктну ситуацію та вчиняли дії, спрямовані на фактичне користування та проживання у спірній квартирі, однак вимушено у ній не проживають, оскільки позивач створює перешкоди для вселення та користування спірною квартирою, що підтверджується наданими позивачем актами від 10 травня 2005 року, від 18 липня 2017 року та від 04 вересня 2017 року, а тому установлені обставини є поважними причинами непроживання відповідачів у спірному житлі.

Крім того, відповідачі не мали наміру втратити право на користування та не втрачали інтересу до квартири, що підтверджується їхнім зверненням до Балахівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області з метою приватизації спірної квартири та актами від 18 липня 2017 року та від04 вересня 2017 року.

Доказів того, що відповідачі мають інше житло матеріали справи не місять.

При цьому, в судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_10 підтвердила, що в спірній квартирі є особисті речі відповідачів, а доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що в 1997 році ордер на спірну квартиру видавався на ім`я відповідача ОСОБА_2 , а позивач вписаний до ордеру, як член сім`ї (а.с.9), а 21.11.2002 з відповідачем укладено титповий договір найму (а.с.10), за умовами якого (п.4.1) його може бути розірвано з ініціативи будь-якої сторони за наявності умов і в порядку, передбаченому законодавством.

Враховючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних та достатніх правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їхня тимчасова відсутність пов`язана з об`єктивними та поважними причинами, а позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави, передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР, для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутню в квартирі понад 6 місяців без поважних причин.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, і дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_10 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , з підстав, заявлених у позові.

Безпідставними є посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на недоведеність відповідачами застосування положення пункту 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР, з огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не керувався вказаною нормою.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що ним доведено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали проживати за іншими адресами та не проявляли інтерес до вирішення даного питання, у тому числі і щодо оплати комунальних послуг, спростовуються наданими сторонами доказами, яким судом першої інстанції було надано належну та обгрунтовану оцінку.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав оцінку факту незаконної приватизації спірної квартири, який був встановлений рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2020 року.

Зокрема, судом першої інстанції не заперечувався факт незаконної приватизації, який підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, проте сам факт звернення відповідачів до компетентних органів, свічить про їх зацікавленість у користуванні спірним житлом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11.08.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

В.В. Черненко