ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 635/4711/20

провадження № 22-ц/818/2947/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Гришиної А.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області,

представники - ОСОБА_4, Монагарова Ольга Яківна ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2021 року в складі судді Савченка Д.М.,

у с т а н о в и в :

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, та просила:

- надати дозвіл ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі матері - ОСОБА_1 до Республіки Польщі, міста Гданськ, для навчання в школі на період з дня набрання рішенням законної сили до 05 липня 2021 року та з 01 вересня 2021 року по 05 липня 2022 року без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 ;

- надати дозвіл ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі матері - ОСОБА_1 до Республіки Польщі, Німеччини та Греції для відпочинку на період з: 23 грудня 2020 року по 03 січня 2021 року; 30 січня 2021 року по 14 лютого 2021 року; 01 квітня 2021 року по 06 квітня 2021 року; 06 липня 2021 року по 31 липня 2021 року; 23 грудня 2021 року по 03 січня 2022 року; 30 січня 2022 року по 14 лютого 2022 року; 16 квітня 2022 року по 18 квітня 2022 року; 06 липня 2022 року по 31 липня 2022 року, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 7 940,80 грн.

Позов мотивовано тим, що вона та ОСОБА_2 є батьками сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Вона не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, але з березня 2020 року ОСОБА_2 дитину не відвідує.

11 липня 2019 року відповідачем надано нотаріально посвідчену згоду на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон, а саме - до Республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою навчання на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі матері. 09 серпня 2019 року відповідачем надано нотаріально посвідчену згоду на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон, а саме - до Республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою відпочинку на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі матері. В червні 2020 року позивач звернулась з письмовою заявою до батька дитини з проханням надати дозвіл на поїздки сина у її супроводі до міста Гданськ Республіки Польщі для навчання в школі на період з 01 вересня 2020 року по 05 липня 2021 року. Листом від 03 липня 2020 року відповідач повідомив про відмову від надання відповідної згоди. Також, посилаючись на необхідність живого спілкування з сином, відповідач відкликав надану раніше згоду на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон з метою відпочинку.

Зазначає, що відмова ОСОБА_2 надати дозвіл на поїздки сина у супроводі матері до міста Гданськ Республіки Польщі для навчання в школі та до країн Шенгенської зони з метою відпочинку суперечить інтересам дитини. Позивачем здійснено заходи для комфортного проживання дитини в місті Гданськ, позивач працює, має стабільний заробіток та орендує гарне житло. Син буде навчатись в початковій школі 58 імені Казімеза Солтисіка в м. Гданськ з 01 вересня 2020 року, що підтверджується відповідною довідкою навчального закладу.

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував. У поданих відзивах на позовну заяву зазначав, що тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд сина до Республіки Польщі здійснюється саме в інтересах дитини та дитині будуть забезпечені належні умови для життя та розвитку.

Щодо тимчасових виїздів дитини за кордон на відпочинок вказував, що такі поїздки не є конкретизованими, не зазначено які саме країни збирається відвідувати з сином позивач та в який саме конкретний період, не надано доказів грошового забезпечення дитини під час такого відпочинку.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Надано дозвіл ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі матері - ОСОБА_1 до Республіки Польщі для навчання в школі на період з дня набрання рішенням законної сили до 05 липня 2021 року, з 01 вересня 2021 року по 05 липня 2022 року без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3 220,40 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що метою перебування дитини в Республіці Польща є навчання в школі в конкретно визначені періоди. ОСОБА_5 отримає освіту в країні Європейського союзу, що відповідає інтересам дитини. Позивачем надані докази того, що сину створені належні умови для його проживання та матеріального забезпечення під час навчання за кордоном. Перебування дитини на навчанні поза межами України не позбавляє відповідача права на прийняття участі у її вихованні та спілкуванні.

Оскільки позивачем не зазначено конкретних періодів та місць відпочинку, не надано відповідних доказів наявності квитків на транспорт, бронювання готелів, запрошень тощо суд вважав, що позовна вимога про надання права на тимчасовий виїзд за межі України дитини в супроводі матері для відпочинку задоволенню не підлягає.

02 березня 2021 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції не враховано принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, їх впливу на виховання дитини, надання їй необхідних умов щодо розвитку та становлення її особистості. Надання ОСОБА_1 права виїзду з дитиною за кордон на такий тривалий час (майже рік) порушує право батька на спілкування з дитиною.

Зазначає, що ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів того, що дитині створені необхідні умови для навчання, розвитку та матеріального забезпечення під час перебування в Республіці Польща.

ОСОБА_2 вважає, що порушення учбового процесу у зв`язку з виїздом дитини за кордон, переведення з одного навчального закладу до іншого, матиме для дитини негативні наслідки стосовно отримання освіти та подальшого навчання в цілому.

24 травня 2021 року Монагарова Ольга Яківна - представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 про народження, виданим 15 лютого 2013 року Південноміською радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 19 (а. с. 15 т. 1).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 листопада 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 16 т. 1).

Сторонами не заперечується, що після розірвання шлюбу син проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

11 липня 2019 року відповідачем надано згоду, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А., на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон, а саме - до Республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою навчання на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі матері.

09 серпня 2019 року відповідачем надано згоду, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А., на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон, а саме - до Республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою відпочинку на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі позивача.

В червні 2020 року позивач звернулась з письмовою заявою до відповідача з проханням надати дозвіл на поїздки сина у її супроводі до міста Гданськ Республіки Польща для навчання в школі на період з 01 вересня 2020 року по 05 липня 2021 року.

Листом від 03 липня 2020 року відповідач повідомив позивачу про відмову від надання згоди на виїзд дитини та відкликав надані раніше згоди на поїздки сина за кордон з метою відпочинку та навчання.

10 липня 2020 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_7 договір оренди квартири АДРЕСА_2 на період з 10 липня 2020 року до 10 липня 2023 року, відповідно до параграфу 12 якого у даному помешканні проживатиме ОСОБА_5 .

01 липня 2020 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_7 (м. Гданськ, Республіка Польща) договір на виконання робіт з манікюру, інших косметичних процедур у період з 01 липня 2020 ро по 01 червня 2023 року з оплатою в розмірі 17 польських злотих за годину праці.

Відповідно до довідки від 15 липня 2020 року початкової шкоди АДРЕСА_3 з 01 вересня 2020 року буде прийнятий учнем 1 класу, що підтверджується відповідним повідомленням.

Згідно з статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Водночас, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з статтями 76 -81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Суд першої інстанції врахував, що за встановлених фактичних обставин справи вихованням та розвитком дитини займається мати - ОСОБА_1 , а тому, визначивши початок та закінчення перебування дитини за кордоном, країну та місце проживання, де буде знаходитись дитина, мету цієї поїздки (навчання), враховуючи працевлаштування ОСОБА_1 за кордоном, дійшов обґрунтованого висновку, що виїзд на навчання дитини в Республіці Польща відповідатиме найкращим її інтересам.

Відповідач не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним, відповідного рішення до суду не надано. Також ОСОБА_2 не довів, що виїзд сина за кордон порушуватиме найкращі інтереси дитини, якими і повинен керуватися суд під час розгляду цієї категорії спорів. Заперечення відповідача свідчать про непогодження із таким судовим рішенням, проте не підтверджують наявність підстав для відмови у наданні дозволу на виїзд.

Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що складна епідемічна ситуація у світі через Covid-19, на яку посилається відповідач, не може мати вирішального значення для вирішення даної справи, за відсутності інших підстав для заборони виїзду дитини закордон для навчання.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

У відзиві на апеляційну скаргу Монагарова О.Я. - представник ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 800,00 грн.

Вказане клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що адвокат Монагарова О.Я. представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 30 липня 2020 року та ордеру АХ № 1045698.

Згідно з пунктом 4.1. договору вартість послуг з надання професійної правничої допомоги визначена за згодою сторін у фіксованому розмірі та складає 2 800,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу та представлення інтересів замовника в Харківському апеляційному суді.

ОСОБА_1 сплатила адвокату Монагаровій О.Я. визначену суму в розмірі 2 800,00 грн, що підтверджується відповідним платіжним доручення.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 має право на відшкодування понесених нею витрат на професійну правничу допомогу під час перегляду справи судом апеляційної інстанції в розмірі 2 800, 00 грн. Вказані витрати є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.

Керуючись ст. ст. 133, 137, 141, 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 800,00 грн (дві тисячі вісімсот грн).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Н.П. Пилипчук

О.М. Хорошевський