Справа № 343/363/20
Провадження № 22-ц/4808/52/21
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника позивачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Тураш В.А. 06 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 07 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 пред`явила до ОСОБА_3 позов про виселення із житлового будинку. Позовні вимоги були мотивовані тим, що у належному їй домоволодінні по АДРЕСА_1 проживає, однак не зареєстрований її колишній зять - відповідач ОСОБА_3 . Вказує, що після розірвання шлюбу із її донькою відповідач зловживає алкоголем, вчиняє скандали, погрожує їй та її доньці фізичною розправою. Також зазначала, що ОСОБА_3 , проживаючи у її будинку, не бере участі в оплаті комунальних послуг та утриманні будинку. Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_3 виселитись із належного їй будинку відмовляється, а також на те, що у нього є власний будинок у с. Шевченкове, просила виселити відповідача примусово.

Рішенням Долинського районного суду від 06 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Постановлено усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинковолодінням, яке розташоване в АДРЕСА_1 , шляхом виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_3 . Також постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 840,80 грн сплаченого судового збору та 6600 грн витрат за надання правової допомоги.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на невірне дослідження та недостатність оцінки доказів у справі. Зокрема, судом першої інстанції не було враховано того, що після розірвання шлюбу із донькою позивачки він продовжував проживати у її будинку, оскільки власного житла у нього немає. Також вказує, що він вчасно та в повному обсязі сплачував комунальні платежі, не завдавав шкоди майну, а навпаки покращував його стан. На думку апелянта, суд невірно застосував до даних правовідносин ст. 156 ЖК УРСР, неправильно трактував норму даної статті як підставу для виселення його із житлового будинку. Крім того, ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що в постанові ВСУ, на яку посилався суд першої інстанції в рішенні, інші підстави позовних вимог, аніж у даній справі. Також відповідач зауважує, що в судовому засіданні було встановлено, що він ніколи не був ініціатором конфліктів, натомість саме позивачка порушувала спокій у будинку та безпідставно викликала поліцію, що підтверджено показаннями свідка ОСОБА_4 . Посилаючись на вищенаведене, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві позивач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечує. Додатково зазначає, що усі витрати на утримання житла здійснює вона особисто, про що свідчать відповідні квитанції. Також вказує, що протиправна поведінка ОСОБА_3 щодо неї підтверджується відповіддю начальника Долинського ВП Калуського ВП на заяву від 12 жовтня 2020 року та копією протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, копією відповіді з поліції №5833, копією заяви від 05 листопада 2018 року та копією відповіді №6961, копією заяви від 30 липня 2019 року та копією відповіді №5511 та іншими аналогічними документами. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

В засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 не з`явився з невідомих причин, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Отже, є правові підстави для розгляду справи за його відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив. Зазначив, що ОСОБА_3 не являється ні родичем, ні членом сім`ї ОСОБА_2 , а тому, на його думку, він не має права проживати у належному їй домоволодінні. Крім того, відповідач систематично вчиняє скандали, що негативно впливають на стан здоров`я позивачки. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка, як власник майна - житлового будинку, в порядку ст. 405, 406 ЦК України вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 , який після розлучення з її дочкою втратив статус члена сім`ї. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 є власником домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2003 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1157323 від 04 серпня 2003 року (а.с.9, 10).

Зазначене дає підстави для висновку, що позивачка у відповідності до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, колегія суддів зауважує, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Встановлено, що у домоволодінні ОСОБА_2 , крім неї, зареєстровані та проживають її дочка - ОСОБА_3 та онуки - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , про що свідчить довідка Шевченківської сільської ради про реєстрацію №1922 від 22 листопада 2019 року (а.с.11).

Судом першої інстанції також з`ясовано, що в належному позивачці ОСОБА_2 домоволодінні проживає, однак не зареєстрований її колишній зять - відповідач ОСОБА_3 . Даний факт підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 17 грудня 2019 року (а.с.18) і сторонами не заперечується.

Згідно виданої виконкомом Шевченківської сільської ради Долинського району довідки №832 від 17 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у власному житловому будинку по АДРЕСА_2 (а.с.101).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Слід зазначити, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власника житлового будинку, захищені також і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Колегія суддів зауважує, що у даній справі спір виник між власником житлового будинку, який одночасно є його користувачем, та особою, яка не зареєстрована у ньому, не є членом її сім`ї, але тимчасово користується зазначеним нерухомим майном.

Право користування чужим майном передбачено статтями 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Апеляційний суд зауважує, що установивши, що ОСОБА_2 , як власник житлового будинку по АДРЕСА_1 , категорично заперечує проти проживання у ньому відповідача, який не являється членом її сім`ї і своєю неправомірною поведінкою перешкоджає власнику в користуванні житлом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, шляхом виселення відповідача із домоволодіння позивачки.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції невірно застосував до даних правовідносин ст. 156 ЖК УРСР та неправильно трактував норму даної статті як підставу для виселення його із житлового будинку, оскільки вони спростовуються висновками суду першої інстанції. Зокрема, суд першої інстанції, як на підставу задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , посилався на норми ст.ст. 401-406 ЦК України, якими регулюється право користування чужим майном.

З даного приводу апеляційний суд зауважує, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

З огляду на вищенаведене, не мають правового значення посилання апелянта на те, що він не порушував правила співжиття, а тому немає підстав для його виселення на підставі ст. 116 ЖК України, оскільки суд першої інстанції до спірних правовідносин дану норму не застосовував.

При цьому слід зазначити, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 06 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 25 січня 2021 року.