Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/808/20
Провадження № 2/433/52/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2021 року

Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Суського О.І.,

за участю секретаря судового засідання Кіян А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь боргу за договором позики в розмірі 168084,00 грн., відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 609277,20 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 3564,18 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 березня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого, позивачем були передані, а відповідачем прийняті грошові кошти в розмірі 6300 доларів США. Терміном повернення грошових кошті визначено 01.09.2019. Крім того, за користування грошовими коштами відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати 4% за кожен місяць прострочення, а в разі неповернення коштів до 01.09.2019 сума відсотків збільшується на 2% кожного місяця. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, кошти в обумовлений строк не повернув, вимоги позивача щодо повернення грошових коштів ігнорує, в зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 12.06.2020 відкрито провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання та надано відповідачу строк на подання до суду відзиву на позов.

Ухвалою суду від 01.09.2020 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.75).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, шляхом направлення судової повістки, яка була отримана 19.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.70, 73). Причини неявки суду не повідомив.

Відзив на позов від відповідача до суду не надходив.

Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії розписки відповідач ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 виданий Троїцьким РС УДМС України в Луганській області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , взяв в борг у позивача ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 грошові кошти у розмірі 6300 (шість тисяч триста) доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 01 вересня 2019 року. За користування грошовими коштами відповідач зобов`язався сплатити 4% за кожен місяць користування коштами, а в разі неповернення коштів до 01.09.2019 сума відсотків збільшується на 2% кожного місяця, тобто 6% на місяць (а.с.8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулась передача певної суми коштів саме в позику ( ВС/КЦС, справа № 69/3340/16-ц від 22.08.2019).

Отже, наявна розписка підтверджує факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки у ній зазначено факт отримання відповідачем від позивача коштів у позику. Розписка написана власноруч та підписана відповідачем у присутності свідка. Крім того, відповідачем даний факт не спростований.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1,2 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 545 ЦК України регульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Отже, наявність боргового документа, а саме боргової розписки у позивача свідчить про те, що відповідач не виконав зобов`язань по поверненню боргу.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12, а також у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18.

Таким чином, суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики від 15 березня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В даній справі грошове зобов`язання було визначено в іноземній валюті - доларах США. При зверненні до суду позивач здійснив перерахування суми заборгованості, визначивши її в національній валюті України по курсу, станом на день звернення до суду, тобто в порядку визначеному положеннями ст. 533 ЦК України. Сума основного боргу складає 6300 (шість тисяч триста) доларів США, позивачем еквівалент визначений в розмірі 168084 (сто шістдесят вісім тисяч вісімдесят чотири) гривень, що є законним і обґрунтованим.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики від 15.03.2019 у розмірі 168084 грн.

Вирішуючи питання про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та 3% річних від простроченої суми, суд дійшов наступних висновків.

Зі змісту позовної заяви, розрахунку суми відсотків, наданих позивачем (а.с.1-6, 13) вбачається, що позивач нарахував відсотки за користування позикою за період з 15.03.2019 до 31.08.2020, виходячи із відсоткової ставки 4% на місяць, а починаючи з 01.09.2019 до 15.05.2020 розмір відсоткової ставки щомісяця збільшував на 2%. Таким чином, розмір відсотків за користування грошовими коштами позивач розрахував на загальну суму 22836,47 доларів США, що в перерахунку на національну валюту становить 609277,02 грн. Крім того, позивачем розраховано 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01.09.2019 по 15.05.2020 у розмірі 133 долари США 59 центів, що в перерахунку на національну валюту становить 3564,18 грн.

Однак, із зазначеними розрахунками позивача суд не погоджується з огляду на таке.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження №12-14гс18), від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 295/2183/17, від 19 вересня 2018 року у справі №643/16336/16-ц.

Сторонами було погоджено строк виконання зобов`язань (до 01 вересня 2019 року) та визначено розмір процентів за користування позикою «4% за кожен місяць користування коштами, а в разі неповернення коштів до 01.09.2019 сума відсотків збільшується на 2% кожного місяця, тобто 6% за місяць».

Таким чином, з відповідача на користь позивача за період до прострочення боржника (з 15.03.2019 до 01.09.2019) підлягають стягненню проценти від суми позики відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит) у розмірі 4% щомісячно, а за період після такого прострочення ( з 02.09.2019 до 15.05.2020) підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, які відповідно до умов договору визначені у розмірі 6% від за кожен місяць прострочення, що відповідає 72% річних (6%*12 місяців =72%).

Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги розрахунок позивача, як такий, що не узгоджується з умовами договору та порядком нарахування процентів, та наводить свій розрахунок.

Сума основного боргу складає 6300 доларів США, що по курсу Національного Банку України станом на 15.05.2020 становить 168 084, 00 грн. (6300 доларів США * 26,68 грн. = 168084,00 грн.)

Сума процентів за користування грошовими коштами за період з 15.03.2019 до 01.09.2019 розраховується за такою формулою: Проценти = Сума боргу * Процентна ставка (% річних) / 100% * Кількість днів користування коштами/ 365 днів та складає 1408 доларів США 44 центи (6300 * 48% (4%*12) / 100% * 170 / 365 =1408,44), що по курсу Національного Банку України станом на 15.05.2020 становить 37577,18 грн. (1408,44 доларів США* 26,68 грн. = 37577,18 грн.).

Сума процентів за несвоєчасне повернення основного боргу за період з 02.09.2019 до 15.05.2020 розраховується за такою формулою: Проценти = Сума боргу * Процентна ставка / 100% / 365 днів * Кількість днів прострочення та складає 3193 доларів США 84 центів (6300 * 72% (6%*12) / 100% / 365 * 257 = 3193,84), що по курсу Національного Банку України станом на 15.05.2020 становить 85211,65 грн. (3193,84 доларів США* 26,68 грн. = 85211,65 грн.).

Заявляючи вимогу про стягнення 3% річних від простроченої суми, позивачем не врахована та обставина, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачають нарахування 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено вище, умовами укладеного між сторонами правочину визначено, що у разі прострочення платежу відповідач зобов`язаний сплатити 6 % (шість відсотків) на залишок боргу на місяць. Тобто умовами договору визначений інший розмір процентів за неналежне виконання зобов`язань. Відповідно, підстави для стягнення 3 % річних, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, відсутні.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №752/13757/16-ц.

Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги вище зазначене, позов підлягає задоволенню частково на загальну суму 290872,83 грн., в тому числі: 168084,00 грн. сума основного боргу, 37577,18 грн. - проценти за користування грошовими коштами за період з 15.03.2019 до 01.09.2019; 85211,65 грн. - проценти за несвоєчасне повернення основного боргу за період з 02.09.2019 до 15.05.2020. В решті позовних вимог слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №17 від 26 травня 2020 року про сплату судового збору у розмірі 7809,30 грн. (а.с.1) та квитанцією №17/КЗ від 26 травня 2020 року про сплату комісії за послуги банку у розмірі 78,10 грн.(а.с.2). Вказані кошти позивач просив стягнути з відповідача.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, враховуючи, що комісія банку не відноситься до судових витрат, в розумінні ст.133 ЦПК України, суд вважає необхідним відмовити в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії за послуги банку за сплату судового збору у розмірі 78,10 грн.

Поряд з цим, за змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ціна позову, визначена позивачем у розмірі 780925,20 грн. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 290872,83 грн.

Так як позовні вимоги задоволені частково на 37,25%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частки позовних вимог в сумі 2908,96 грн. (7809,30 грн.* 37,25% =2908,96 грн.).

Керуючись ст. 509, 524, 526, 530, 545, 625, 1046 - 1050, ЦК України, ст. 10-13, 133,141, 247, 259, 264, 265, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 15.03.2019 у розмірі 290872,83 грн.(двісті дев`яносто тисяч вісімсот сімдесят дві гривні вісімдесят три копійки), яка складається з: 168084,00 грн. сума основного боргу, 37577,18 грн. - проценти за користування грошовими коштами за період з 15.03.2019 до 01.09.2019; 85211,65 грн. - проценти за несвоєчасне повернення основного боргу за період з 02.09.2019 до 15.05.2020.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 2908,96 грн.(дві тисячі дев`ятсот вісім гривень дев`яносто шість копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення із урахуванням п.п 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя О.І. Суський

22.01.21