Житомирський апеляційний суд
Справа №275/732/17 Головуючий у 1-й інст. Данилюк О. С.
Категорія 18 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 275/732/17 за позовом ОСОБА_1 до Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, про стягнення заборгованості за договором зберігання

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 09 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Данилюк О.С. в смт. Брусилів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нестеренко М.М. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором зберігання арештованого майна в сумі 185 000 грн., інфляційні втрати в сумі 240 818, 26 грн. та 3% річних в сумі 26 779, 51 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 21.11.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та ВДВС Брусилівського РУЮ Житомирської області, правонаступником якого є відповідач, в особі начальника Петрик Л.В. було укладено договір зберігання арештованого майна у відповідності до акту опису і арешту майна від 21.11.2012 року. За зберігання майна, яке було передано на зберігання позивачу згідно вказаного акту, відповідач мав проводити оплату щомісячно в розмірі мінімальної заробітної плати на час розрахунку. Позивач свої обов`язки за договором виконує належним чином, але оплати за надані послуги не отримав жодного разу. Термін прострочення виконання зобов`язання становить 58 місяців, мінімальна заробітна плата станом на 21.09.2017 року становить 3200 грн. Тобто на даний час утворилась заборгованість в сумі 185 000 грн. Вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що складає 240 818, 26 грн., а також три відсотки річних від простроченої суми, що становить 26 779, 51 грн.

Заочним рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором зберігання майна в розмірі 452 597 гривень 77 копійок.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 01.06.2020 року заочне рішення від 22.01.2020 року було скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

11.06.2020 р. до суду представником позивача адвокатом Нестеренком М.М. було подано уточнену позовну заяву, в якій представник позивача просив стягнути з Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заборгованість за зберігання арештованого майна станом на 10.06.2020 року в сумі 425 070,00 грн., інфляційні втрати в сумі 1 061 268,94 грн. 3% річних в сумі 96 128,54 грн., а також спричинену ОСОБА_1 неправомірними діями відповідача, пов`язаними з невиконанням умов договору зберігання, моральну шкоду, яку позивач оцінює у 20 000 000 грн.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 09 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що заборгованість за договором зберігання утворилася за період з 21 листопада 2012 року по 10 червня 2020 року. Натомість акти про відсутність арештованого майна складалися державним виконавцем починаючи з 19 червня 2020 року. Крім цього вказує, що дане майно є в наявності. При цьому умовами договору не визначено адреси, за якою це майно має зберігатися.

У відзиві на апеляційну скаргу Брусилівський районний відділ державної виконавчої служби просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що наказом Міністерства юстиції України №4053/5 від 17.12.2019 територіальні відділи ДВС було не ліквідовано, а перейменовано, а тому доводи позивача про неналежність відповідача є безпідставними. Позивачем не надано суду доказів належного виконання ним умов договору зберігання, в тому числі й в частині зберігання зазначеного майна протягом такого періоду, зважаючи на акти про відсутність майна, подані як докази відповідачем. Звертається увага, що староста села ОСОБА_2 заперечив свою присутність 14.05.2021 щодо перевірки наявності майна, переданого на зберігання ОСОБА_1 , та свій підпис на відповідному акті. Позивачем не доведено обставин, на яких грунтується позов, а саме оригіналу договору, який відсутній, оскільки суду першої інстанції не був наданий для огляду в судовому засіданні. Відділ ДВС наголошує, що він взагалі заперечує факт укладення договору.

Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що ОСОБА_1 є керівником господарств, які є боржниками у відповідних виконавчих провадженнях та до яких складено акт опису майна. В актах опису й арешту майна міститься підпис ОСОБА_1 як боржника. ОСОБА_1 проставив свій підпис в графі, в якій попереджають зберігача про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного та арештованого майна. Закон взагалі не містить будь-якого посилання на те, що між зберігачем (боржником або представником боржника) та відділом має укладатися договір зберігання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Вангородський С.М. проти доводів апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзивах на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання апеляційного суду, призначене на 12.08.2021, не з`явився через зайнятість в іншому процесі, що не є перешкодою для розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 21.11.2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Брусилівського РУЮ Домарацькою В.В. у виконавчому провадженні з примусового виконання судових наказів № 9/997 від 04.10.2010, № 9/998 від 17.09.2010, № 18/855 від 30.09.2010, № 11/225 від 04.10.2010, виданих Господарським судом Житомирської області про стягнення боргу на користь Фонду підтримки фермерських господарств з ФГ «Головієнко І.П.», ФГ «Світанок», ФГ «Нона», ФГ «Нива», ФГ «Нона-1», було складено акт опису і арешту майна, яке було передано на зберігання ОСОБА_1 (а.с. 6 т. 1, а.с. 181 т. 2).

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що 21.11.2012 року між ним та ВДВС Брусилівського РУЮ Житомирської області, в особі начальника Петрик Л.В. був укладений договір зберігання майна згідно акту опису й арешту майна від 21.11.2012 року, згідно якого начальник відділу ДВС Петрик Л.В. передає на зберігання зазначене в акті майно, а ОСОБА_1 , який мешкає у АДРЕСА_1 , зберігає вказане майно, за що від ВДВС Брусилівського РУЮ щомісячно отримує оплату в розмірі мінімальної заробітної плати на час розрахунку (а.с. 5 т. 1).

У відповідності до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч.1 ст. 942 ЦК України). Зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто (ч.1 ст.943 ЦК України).

Згідно ст. 944 ЦК України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюється договором зберігання.

За приписами статті 954 Цивільного кодексу України положення цієї Глави застосовуються до зберігання, яке здійснюється на підставі закону, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент укладення договору зберігання) майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем - зберігачеві, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов`язок зберігання майна покладено на іншу особу також зберігачу. У разі, якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім`ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем.

Отже, нормами спеціального закону яким є Закон України «Про виконавче провадження» передбачено винагороду за зберігання майна не боржнику або члену його сім`ї, а іншій особі.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що майно було передано на зберігання ОСОБА_1 як боржнику, оскільки в акті опису й арешту майна від 21 листопада 2012 року міститься його підпис як боржника (т.1 а.с.6).

ОСОБА_1 проставив свій особистий підпис про те, що він попереджений про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного та арештованого майна.

Позивачем не спростовано доводи відповідача та третьої особи, що він є керівником господарств, які є боржниками у відповідних виконавчих провадженнях та до яких складено акт опису майна.

Також судом першої інстанції встановлено, що старшим державним виконавцем Брусилівського РВДВС Галицькою М.Ю. у зведених виконавчих провадженнях АСВП ЗВП 46566556 , АСВП 46455820, АСВП ЗВП 39139221, АСВП 46566556, АСВП 46566556 здійснювались виїзди 19 та двічі 30 червня 2020 року, 3 та 21 вересня 2020 року за юридичною адресою боржника, місцем його проживання, адресою майнового поручителя боржника та будь-якого заставного майна, що належить боржнику не виявлено, про що складено відповідні акти (т.2 а.с.173-177).

Отже, якщо й взяти до уваги, що між ОСОБА_1 і ВДВС Брусилівського РУЮ Житомирської області, в особі начальника Петрик Л.В. був укладений договір зберігання майна, за яке ОСОБА_1 , як боржник, попереджений про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного та арештованого майна, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем не надано суду доказів належного виконання ним умов вказаного договору, в тому числі й в частині зберігання зазначеного майна протягом такого періоду, зважаючи на акти про відсутність майна, подані як докази відповідачем.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом не взято до уваги той факт, що ним оскаржується період невиплат з 21.11.2012 по 10.06.2020, а акти державного виконавця стосуються періоду, починаючи з 19.06.2020, а тому не повинні бути враховані, є безпідставними, оскільки наявність арештованого майна у спірний період позивачем не підтверджена, а акти державного виконавця про відсутність цього майна складені через незначний проміжок часу після зазначеного періоду заявлених вимог.

Не є належним доказом підтвердження факту наявності майна, переданого на зберігання ОСОБА_1 відповідно до акту опису й арешту майна від 21 листопада 2012, й акт від 14 травня 2021 року, підписаний позивачем, свідком ОСОБА_3 , особою, на території якої зберігається майно ОСОБА_4 та старостою села ОСОБА_2 (т.3 а.с.18), оскільки староста сіл ОСОБА_5 направив на адресу начальника Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Вангородському С. лист, в якому повідомив, що при складенні акта від 14.05.2021 року щодо наявності та місця зберігання техніки його присутності не було, підпис, який міститься в акті не його (т.3 а.с.20).

ОСОБА_1 будь-яких спростувань на повідомлення старости села не надав, що підтверджує наявність обгрунтованих сумнівів у достовірності поданого акту.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав свої обов`язки за договором зберігання та плата за зберігання майна у визначений договором термін позивачу сплачена не була.

Відносно до наявності договору зберігання та виконання його умов з таким висновком суду першої інстанції можна погодитись.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на заперечення відповідача та третьої особи з приводу факту укладення договору зберігання майна взагалі.

Так, заперечуючи вказаний факт, 11 грудня 2018 року Брусилівський районний відділ державної виконавчої служби подав до суду клопотання про витребування у ОСОБА_1 оригіналу договору зберігання та призначення у справі судової експертизи вказаного документу.

З метою встановлення обставин у справі ухвалою суду від 17 грудня 2018 року у справі призначено експертизу документа (згаданого вище договору), на вирішення якої поставлено такі питання:

1) чи виконаний підпис від імені ОСОБА_6 у тексті договору, укладеному між Відділом Державної виконавчої служби Брусилівського районного управління юстиції Житомирської області та ОСОБА_1 від 21 листопада 2012 року особисто ОСОБА_6 чи іншою особою;

2) яким способом виготовлено відтиск гербової печатки Відділу Державної виконавчої служби Брусилівського районного управління юстиції Житомирської області у наданому договорі, укладеному між Відділом Державної виконавчої служби Брусилівського районного управління юстиції Житомирської області та ОСОБА_1 від 21 листопада 2012 року (а.с. 141-143 т. 1)

21 березня 2019 р. від експерта до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи через ненадання оригіналу досліджуваного документу (а.с. 145-146 т. 1).

У подальшому, а саме 23 вересня 2020 року представником позивача було долучено до матеріалів справи копію заяви ОСОБА_1 , адресованої Брусилівському відділенню поліції Коростишівського відділу поліції, щодо викрадення із його автомобіля оригіналів документів, зокрема і договору зберігання майна від 21.11.2012 року (а.с. 113 т.2).

Відповідно до постанови Брусилівського відділення поліції від 25 квітня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 12 січня 2019 року закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину (а.с. 112 т. 2). Із постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що 10 квітня 2019 року від гр. ОСОБА_1 до слідчого Брусилівського ВП надійшла заява про закриття кримінального провадження, оскільки матеріальної цінності викрадені з автомобіля кошти для нього не становлять, в поліцію звернувся для поновлення викрадених документів.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статей 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положення цивільного законодавства щодо договірних зобов`язань, які засновані на письмовій формі, вимагають наявності документарних доказів для підтвердження факту виникнення правовідносин згідно із викладеними умовами.

Завдання суду під час вирішення договірних спорів полягає у встановленні фактичних обставин справи на підставі тих доказів, які є допустимими, надані учасниками справи і можуть бути досліджені з наданням їм правової оцінки згідно із вимогами закону.

Заперечення сторони відповідача щодо підписання спірного договору вимагає залучення спеціальних знань науки, а надання оригіналу цього документу кореспондується із такими засадами цивільного судочинства як змагальність сторін.

А тому ненадання оригіналу договору позивачем дає підстави для висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

До факту викрадення оригіналу договору зберігання із автомобіля ОСОБА_1 необхідно поставитись критично, оскільки таке викрадення відбулось саме після призначення у справі почеркознавчої експертизи та закриття кримінального провадження відбулось за заявою позивача.

Вирішуючи спір за позовними вимогами ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з недоведеності належного виконання ним умов вказаного договору, а не із недоведеності самого факту укладення цього договору, однак прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні таких вимог.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, спростовуються мотивами цієї постанови.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.08.2021.

Головуючий Судді