Провадження №22-ц/812/282/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Миколаїв

Справа № 487/2192/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві, Державної казначейської служби України

про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлене суддею Сухаревич З.М. 30 вересня 2020 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 5 жовтня 2020 року

у с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві (далі ТУ ДБР), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у провадженні ТУ ДБР перебуває кримінальне провадження № 0000140 від 30 травня 2018 року , у якому ОСОБА_1 є потерпілим. Орган досудового розслідування ухиляється від прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень в рамках кримінального провадження, а скарги позивача задовольняються слідчими суддями. З моменту відкриття кримінального провадження орган досудового розслідування порушує права позивача, шо завдає йому майнову та моральну шкоду.

Посилаючись на положення ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність , органів досудового розслідуваняня і суду», ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України шкоду, завдану незаконними діями Слідчого управління ТУ ДБР у розмірі 14 000 грн., сплачених ОСОБА_2 за надання юридичної допомоги та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права , які регулюють спірні правовідносини, а саме ст. 1176 ЦК України та п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також судову практику у подібних правовідносинах; не врахував положень ч. 1 ст. 40 КПК України , якою саме на слідчого покладено відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій, а факт винесення слідчими суддями процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано ТУ ДБР вчинити певні дії, свідчить про те, що слідчий здійснив процесуальні дії з порушенням процесуального закону та несвоєчасно, за що повинен нести відповідальність. На думку апелянта суд першої інстанції не застосував постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 та помилково послався на постанову Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, у якої встановлені інші обставини, ніж ті, що є предметом даного спору. Також позивач вважає, що тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні (21 місяць) свідчить про порушення відповідачем своїх обов`язків, зазначених в ч. 2 ст. 9 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже справа розглядалась судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що СУ ТУ ДБР здійснюється досудове розслідування кримінальних проваджень № 0000290, 0000293, 0000286, 0000241, що об`єднані в кримінальне провадження № 00002140.

Заявником у вказаних кримінальних провадженнях є ОСОБА_1 .

В ході досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово звертався зі скаргами на орган досудового розслідування до слідчих суддів, які були задоволені.

Так, ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2019 року зобов`язано слідчого управління ТУ ДБР Сукманського К.В розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11 лютого 2019 року про залучення його як потерпілого ( а.с.21).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019 року зобов`язано слідчого ТУ ДБР Сукманського К.В. у кримінальному провадженні № 0000286, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 28 лютого 2019 про долучення доказів нанесення матеріальної шкоди ( а.с. 20).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2019 року зобов`язано слідчого ТУ ДБР розглянути клопотання від 29 березня 2019 року про призначення комп`ютерно-технічної судової експертизи у кримінальному провадженні № 0000290 ( а.с. 19).

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2019 року скасовано постанову слідчого СУ ГУНП України в Миколаївській області від 23 січня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні №0000241 ( а.с.18).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року зобов`язано слідчого СВ СУ ТУ ДБР в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0000293 об`єднане в №0000286, розглянути заяву ОСОБА_3 від 30 вересня 2019 року ( а.с. 17).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2019 року зобов`язано процесуального керівника у кримінальному провадженні № 0000241 від 21 вересня 2018 року розглянути клопотання ОСОБА_1 від 27 вересня 2019 року ( а.с. 16).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2019 скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР Балаєнко М.Є. від 17 жовтня 2019 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000140 від 30 травня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст. 367, ч.3 ст. 382, ч.1 ст. 396 КК України ( а.с. 15).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2020 року зобов`язано слідчого СВ СУ ТУ ДБР , розташованого у м. Миколаєві, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0000286, яке було об`єднано в №0000004 розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16 грудня 2019 року ( а.с. 14).

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилався на незаконність бездіяльності СУ ТУ ДБР , які не розглядають його клопотання протягом тривалого часу, більш ніж 21 місяць здійснюють досудове розслідуванням, відмовляють у визнанні його потерпілим, долучення доказів, призначення експертизи, а також факт завдання йому такою бездіяльністю матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1166, 1176 ЦК України та ст. ст. 1,2,3,4,12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Таким чином, враховуючи підстави відшкодування шкоди, зазначені позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що положення ч. 1 ст. 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у даному спорі не можуть бути застосовані.

Посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стст.1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк. Пунктом 5 частини 1 ст. 303 КПК України також передбачена можливість оскаржити рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особи , якій відмовлено у визнанні потерпілою.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалах слідчих суддів за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Проте позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди внаслідок відмови у визнанні його потерпілим, не розгляді клопотань, причинний зв`язок між діями посадових осіб ТУ ДБР у м. Миколаєві та настанням тих негативних наслідків про які він вказує.

Права ОСОБА_1 , на порушення яких останній посилався, а саме з підстав відмови у визнанні потерпілим, не розгляд інших клопотань в порядку ст. 220 КПК України, за його заявою були відновлені шляхом оскарження бездіяльності слідчого в порядку, визначеному КПК України.

Сам по собі факт, задоволення слідчими суддями скарг позивача та покладення та СУ ТУ ДБР обов`язку розглянути клопотання ОСОБА_1 , не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого ТУ ДБР , яка виразилась у не розгляді клопотань та відмови у визнанні заявника потерпілим, та настанням шкоди.

За такого, доводи позивача про те, що слідчий здійснив процесуальні дії з порушенням процесуального закону та несвоєчасно, а тому повинен нести цивільно-правову відповідальність, не можуть бути задоволені через недоведення усіх складових деліктної відповідальності.

Такого висновку дійшов Верховний Суду в постановах у справі №638/8636/17-ц від 13 травня 2020 року та у постанові від 19 березня 2020 року №686/13212/19.

Крім того, заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування 14000 грн. матеріальної шкоди полягають виключно в наданні позивачу правової допомоги у період досудового розслідування, яке наразі триває.

Проте, судові витрати, понесені у кримінальному провадженні, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету.

Означені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України.

У справі № 462/6473/16-ц ВП ВС зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Порядок розподілу процесуальних витрат, до яких належать зокрема і витрати на правову допомогу (ст. 118 КПК України), у кримінальному провадженні врегульований статтею 124, 126 КПК України

За таких обставин, звернення позивача з цивільним позовом про відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс під час досудового розслідування, є необґрунтованим та такими, що не підлягає задоволенню.

Отже, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Доводи ОСОБА_1 про те, що обґрунтованість його позовних вимог підтверджується судовою практикою Верховного Суду є безпідставними, так як у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач, встановлені інші фактичні обставини справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя : Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 26 січня 2021 року.