П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„ 20 " липня 2021 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 264/4703/18

Номер провадження 22-ц/804/1770/21

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Лісового О.О., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ПрАТ «Запоріжвогнетрив»

третя особа - Маріупольська первинна профспілкова організація №141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 квітня 2021 року головуючого судді Литвиненко Н.В. зі складанням повного тексту судового рішення 30 квітня 2021 року по цивільній справі про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» (далі - ПрАТ «Запоріжвогнетрив»), третя особа - Маріупольська первинна профспілкова організація №141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» (далі - МППО №141-2 ВП «Народна солідарність»), мотивуючи вимоги тим,що він з 31 грудня 2016 року працював вогнетривником зайнятим на гарячих роботах 5 розряду в бригаді з ремонту коксових батарей ПрАТ «МК «Азовсталь», дільниця з обслуговування коксодоменного виробництва цех з коксодомених вогнетривних робіт управління сервісних робіт ПрАТ «Запоріжвогнетрив».

З 24 листопада 2017 року став членом МППО №141-2 ВП «Народна солідарність».26 липня 2018 року відповідач видав наказ № 228 про його звільнення на підставі ст. 40 п. 2 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю робітника займаній посаді або виконуваної роботи у результаті стану здоров`я, яке перешкоджає виконанню такої роботи, оскільки отримав інвалідність, що підтверджується довідкою МСЕК від 04 червня 2018 року.З вказаним наказом позивач не згоден, оскільки він порушує ст.43 Конституції України, а саме право на працю. Позивач є членом МППО №141-2 ВП «Народна солідарність», про що повідомляв відповідача, який в порушення вимог ст. 43 КЗпП України звільнив його без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він був.04 червня 2018 року позивач одержав інвалідність ІІІ групи. Факт встановлення працівникові групи інвалідності не може бути підставою для звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за п. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки існує безліч посад чи робіт, які можуть успішно виконувати працівники, яким встановлено групу інвалідності та такі працівники можуть виконувати попередні роботи в спеціальних умовах праці.Звертав увагу, що в порушення ст.170 КЗпП України роботодавець не надав йому легшої роботи, не запропонував йому роботу, яка б відповідала його стану здоров`я чи іншу підходящу роботу. У зв`язку із звільненням позивач змушений шукати можливість заробити собі на життя, нервує через те, що зі своєю інвалідністю йому доведеться тепер жебракувати, так як людині-інваліду на даний час важко знайти роботу. Неправомірними діями відповідач порушив право на працю та спосіб заробляти на життя.

Просив визнати неправомірним та скасувати наказ № 228 від 26 липня 2018 року, поновити його на роботі, стягнути з ПрАТ «Запоріжвогнетрив» заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, з 26 липня 2018 року по день винесення рішення суду із розрахунку, який наданий суду, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 48 867,85 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Запоріжвогнетрив», третя особа: МППО №141-2 ВП «Народна солідарність», про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги зазначено, що звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є законним лише за умови надання попередньої згоди первинної профспілки, членом якої є такий працівник, або у випадку, коли відмова у наданні згоди визнана судом необґрунтованою, з диспозиції ч.1 ст. 40 КЗпП України, процедура звільнення обов`язково передбачає звернення власника до профспілки та отримання згоди або незгоди з таким звільненням. Судом першої інстанції встановлено, що станом на день звільнення - 26 липня 2018 року він був членом МППО №141-2 ВП «Народна солідарність» і відповідно саме до цієї профспілки відповідач повинен був звернутися за наданням згоди на його звільнення. Відповідач не виконав ці вимоги, оскільки вважав, що така згода необхідна тільки у тому випадку, якщо така профспілка діє на підприємстві.

Між тим, суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення висловив незгоду з цим та посилаючись на ст.246 КЗпП України, статі 10,12, 14 та 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якими встановлено рівність профспілок щодо захисту прав та інтересів працівників, обґрунтовано зазначив, що таку згоду відповідач повинен був отримати. Тому, 05 січня 2021 року суд першої інстанції самостійно звернувся до МППО №141-2 ВП «Народна солідарність» за наданням такої згоди, однак отримав від профспілки відповідь про те, що позивач вже не є членом профспілки, тому а ні надати згоду на звільнення, а ні відмовити у наданні такої згоди, профспілка вже не має повноважень. На підставі цього, судом першої інстанції зроблено висновок, що вихід позивача з профспілки є ігноруванням вимог закону щодо розгляду профспілкою, членом якої він був на час свого звільнення, та намаганням, таким чином, виграти справу, оскільки відсутність такої згоди не є безумовною підставою для поновлення позивача на роботі, ці обставини не мають юридичного значення для справи. Вважає, що такий висновок суду першої інстанції є хибним, адже він не відповідає обставинам справи, та вимогам законодавства України.

Так, відповідач не звернувся за попередньою згодою на звільнення позивача до профспілки, членом якої він тоді був, чим порушив вимоги ст.43 КЗпП України, частиною 9 якої передбачено право суду звернутися з таким поданням до профспілкового органу на отримання згоди або незгоди. Проте, у даному випадку у профспілки станом на день такого подання вже не було повноважень надати суду згоду або незгоду на звільнення позивача з вищезазначених підстав. Зауважує, що це відбулося виключно з вини відповідача, який при звільненні позивача проігнорував вимоги законодавства України, внаслідок чого його права тепер не можуть бути захищені профспілкою, членом якої він був на день свого звільнення. Тому, відсутні підстави вважати, що профспілковий орган такою відповіддю на адресу суду надав незгоду на звільнення, і така незгода є необґрунтованою.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18, в мотивувальній частині якої зазначено, що розглядаючи трудовий спір з урахуванням вимог положень частини 7 статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення, вказано, що за відсутності рішення профспілкового органу суд, розглядаючи справу, позбавлений можливості встановити обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового органу. Зауважено, що позивача було звільнено 26 липня 2018 року, а судом направлено подання до профспілки тільки 05 січня 2021 року, тобто майже 2,5 роки після його звільнення. Вихід позивача із МППО №141-2 ВП «Народна солідарність» є виключно реалізацією його права на вільний вихід з профспілки, встановленого Конституцією та законами України, і жодним чином не пов`язаний з намаганням виграти справу, як було зазначено в оскаржуваному рішенні. Тому, враховуючи об`єктивну неможливість у даній справі встановити згоду або незгоду профспілкового органу на звільнення позивача, та те, що така ситуація виникла виключно з вини відповідача, наведений правовий висновок Верховного Суду із зазначеного питання, вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню з вказаної підстави.

Крім того, зазначено, що судом першої інстанції, на підставі проведеної відповідачем атестації робочого місця та картки умов праці по професії робоче місце вогнетривника, зайнятого на гарячих роботах, зроблено висновок, що відповідач не мав права залишати позивача працювати на вказаній посаді, оскільки це протипоказано йому за станом здоров`я. Однак, вважає, що такий висновок суду першої інстанції суперечить вимогам законодавства, оскільки з атестації робочого місця та картки умов праці по професії робоче місце вогнетривника, зайнятого на гарячих роботах, є незрозумілим, чи призводить температура зовнішнього повітря нижче гранично допустимих значень до переохолодження, чи є така праця важкою, взагалі нічого не вказано про наявність у цієї роботі тривалої ходи, хоча саме вона і є протипоказаною позивачу, та яке саме положення тіла є недопустимим. Проте, саме на підставі цих даних відповідача суд першої інстанції дійшов висновку, про обґрунтованість звільнення позивача. З посиланням на ч. 1 ст. 13 Закон України «Про охорону праці», ч. 3 ст. 18 Закону України « Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю», п. п. 1, 10 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою КМУ № 422 від 01 вересня 1992 року, зазначено, що метою проведення атестації є не тільки визначення рівня небезпеки технологічного процесу та виявлення шкідливих факторів, але і розробка та втілення заходів безпеки, покращення умов праці робітників. Саме такі заходи передбачені і п. 6.5. Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених Міністерством праці України № 41 від 01 вересня 1992 року. При цьому, проведення атестації робочого місця відповідно до вимог цього Порядку та Методичних рекомендацій не передбачає звільнення працівника, у випадку невідповідності його стану здоров`я умовам праці. Звернуто увагу , що відповідачем за результатами атестації робочого місця вогнетривника 5 розряду, зайнятого на гарячих роботах, не було розроблено та втілено жодного заходу, направленого на покращення умов праці та безпеки працівників на цієї посаді. Тобто, всупереч вимогам Порядку, метою відповідача при проведенні атестації та складанні картки робочого місця умов праці по професії робоче місце вогнетривника, зайнятого на гарячих роботах, було звільнення позивача, а не покращення умов праці, створення таких її умов, які дозволили б йому залишитися працювати на цій посаді і з III групою інвалідності, адже настання у особи інвалідності ще не означає неможливості продовжувати роботу на робочому місці, на якому особа працювала до встановлення такої інвалідності. Відповідачем не було створено для позивача, як особи з інвалідністю, відповідних умов праці, замість того, йому було запропоновано перелік посад та робочих місць, які взагалі не відповідають його освіті та кваліфікації, тому судом першої інстанції помилково встановлено правильність дій відповідача при звільненні позивача, тоді як для нього у відповідача не було законних підстав.

Відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ПрАТ « Запоріжвогнетрив» адвоката Барчунінова К.О. мотивований незгодою з доводами апеляційної скарги. Зокрема зазначає,що позивач вважає, що відповідач не дотримався процедури звільнення, оскільки, на його думку, така згода необхідна, незважаючи на те, що МППО № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» не є профспілкою підприємства відповідача. Проте,посилаючись на вимоги ст.ст.6,12,38 Закону України « Про професійні спілки,їх права та гарантії діяльності»,ч.ч.1-3 ст.21 КЗпП України,п.2 ст.40 КЗпП України,ст.43-1 КЗпП України,зазначив,що позивач не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві відповідача, виборний орган первинної профспілкової організації не повинен давати згоду на розірвання трудового договору з ініціативи відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров`я. Згідно із ч. 5 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров`я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Отже, єдиною підставою звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незгода останнього на його переведення на іншу запропоновану відповідачем легшу роботу, яка відповідає його кваліфікації та стану здоров`я.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу тричі, а саме 18, 19, 20 липня 2018 року пропонувалися усі вакансії на підприємстві, які відповідають його кваліфікації та стану здоров`я. Факт ознайомлення позивача під особистий розпис із переліком вакансій на підприємстві підтверджується матеріалами справи,проте за весь час ознайомлення з вакантними посадами позивач жодного разу не виявив бажання для подальшого працевлаштування.Факт надання позивачу переліку вакансій, наявних на підприємстві відповідача, підтверджено також свідками у судовому засіданні - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позивач в судовому засіданні стверджував, що відмову від переведення на іншу вакантну посаду, які йому оголошувались та надавались у списках, він не надавав, оскільки він не знав чи влаштують вони його за посадовими обов`язками, а також він не знав повних характеристик умов праці.

Однак, чинним законодавством не передбачено обов`язок роботодавця щодо отримання відмови працівника від запропонованих вакансій.

Доводи позивача про те, що відповідач не вказав, які саме вакансії підходили йому за станом здоров`я є недоречними, оскільки медичний огляд працівників, відповідно до Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 року № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 липня 2007 р. за № 846/14113, зі змінами та доповненнями, проводиться закладами охорони здоров`я. Крім того, позивач не давав згоди на переведення на будь-яку із запропонованих йому посад та отримання направлення для проходження медичного огляду з метою вирішення питання придатності позивача вибраній ним посаді.Зазначені обставини підтверджують, те що позивач після отримання інвалідності, не мав можливості працювати за станом здоров`я вогнетривником, а роботодавець надав йому перелік вакансій, які були наявні на підприємстві відповідача відповідно до висновку МСЕК.

Крім того, згідно акту інспекційного відвідування підприємства відповідача «Запоріжвогнетрив» (№-ЗП 1751/564/АВ від 11.09.2018 року) інспектором праці Боровською Н.Ю. головного управління Держпраці у Запорізькій області, під час якого перевірено в тому числі й порядок звільнення позивача та порушення законодавства про працю. В результаті перевірки порушень трудового законодавства з боку відповідача стосовно звільнення позивача не виявлено, що також підтверджує правомірність дій відповідача під час винесення наказу № 228 від 26 липня 2018 року щодо звільнення позивача на підставі п.2 ст.40 КЗпП України.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю»,проте зазначена норма взагалі не зобов`язує підприємство самостійно створювати такі робочі місця, а визначає, що останні створюються за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради.

Згідно із положеннями статті 172 КЗпП України, саме у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Виходячи з аналізу вищевказаних норм законодавства, такий обов`язок роботодавця щодо організації навчання, перекваліфікації і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій передбачений законодавством лише відносно працівників, які втратили працездатність у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням відповідно до положень статті 9 Закону України «Про охорону праці».

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю», особам з інвалідністю, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома. Таким чином, позивач, у даному випадку, повинен звернутися до державної служби зайнятості яка посприяє у його працевлаштуванні.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представники адвокат Самохвалов С.В., ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник ПрАТ «Запоріжвогнетрив» адвокат Барчунінов К.О. підтримав доводи відзиву,просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання апеляційного суду представник МППО №141-2 ВП «Народна солідарність» не з*явився,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 06 липня 2021 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 1960 та шляхом отримання судових повісток, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т.5а.с. 42-43,76).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах та відповідно до наказу № 60 від 05 березня 2014 року був прийнятий на роботу до ПАТ «Запоріжвогнетрив» на посаду вогнетривника, зайнятого на гарячих роботах, 5 розряду бригади з ремонту коксових батарей ПАТ «МК «Азовсталь» дільниці № 2 з ремонту металургійних печей цеху з ремонту промислового устаткування.01 лютого 2016 року відповідно до наказу № 69 переведений вогнеривником,зайнятим на гарячих роботах 5 розряду дільниці коксодоменного виробництва управління сервісних робіт (т.1.а.с.20 ).

На підставі наказу № 343 від 10 травня 2016 року ПАТ «Запоріжвогнетрив» перейменовано в ПрАТ «Запоріжвогнетрив» (т.1.а.с.21 ).

31 грудня 2016 року ОСОБА_1 переведено вогнетривником зайнятим на гарячих роботах 5 розряду бригади з ремонту коксових батарей ПрАТ «МК «Азовсталь» дільниця з обслуговування коксодоменного виробництва цеху з коксодоменних вогнетривних робіт управління сервісних робіт, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці НОМЕР_1 (т.1.а.с.17-21 ).

Згідно наказу № 81 від 26 січня 2018 року Управління сервісних робіт перейменовано в сервісний центр (м.Маріуполь) (т.1.а.с.21).

З 06 лютого 2018 року по 10 липня 2018 року позивач був відсутній на роботі, в тому числі й у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (т.1.а.с.121 ).

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії серія АВ № 0920123 від 04 червня 2018 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням (патологія опорно рухового апарату) з 01 червня 2018 року до 01 червня 2019 року. Висновок про умови та характер праці: протипоказано важка фізична праця, вимушене положення тіла, тривала хода, переохолодження (т.1.а.с.23 ).

Розпорядженням по сервісному центру м. Маріуполь № 454 від 11 липня 2018 року ОСОБА_1 , який вийшов на роботу 11 липня 2018 року, відсторонено від роботи після його тривалої відсутності на роботі в період з 06 лютого 2018 року по 10 липня 2018 року для проходження позачергового інструктажу з питань охорони праці та перевірки знань із збереженням середнього заробітку (т.2.а.с.141 ).

Розпорядженням по сервісному центру м. Маріуполь № 464 від 18 липня 2018 року на підставі довідки МСЕК АВ №0920123, яка видана ОСОБА_1 , відсторонено позивача з 18 липня 2018 року до вирішення питання щодо раціонального працевлаштування, при цьому ознайомивши ОСОБА_1 з вакансіями, що маються 18 липня 2018 року, у разі відмови від вакансій, направити документи щодо згоди на розірвання трудового договору з п.2 ст.40 КЗпП профспілковому комітету, що діє на підприємстві, оплативши позивачеві період відсторонення з розрахунку середнього заробітку (т.2.а.с.142 ).

З вищевказаними розпорядженнями ознайомлено ОСОБА_1 13 та 18 липня 2018 року (т.2. а.с.141-142 ).

18 липня 2018 року, 19 липня 2018 року, 20 липня 2018 року позивачу пропонувалися усі вакансії на підприємстві, наявні на день їх пред`явлення. Позивач ознайомлювався з їх переліком, що підтверджується особистим підписом позивача безпосередньо на списках вакансій (т.1.а.с.55-61), але акти щодо пропозицій вакантних посад підписувати відмовився, що зафіксовано відповідачем в інших актах - про відмову у підписанні ( т.1 а.с. 51-54 ).

Оскільки ОСОБА_1 не надав згоду на переведення на іншу посаду, відповідач 22 липня 2018 року звернувся до виборного органу первинної профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України на «Запоріжвогнетрив», яка діє на підприємстві, для надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем за п. 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок погіршення стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи (т.1.а.с. 81 ).

24 липня 2018 року відповідачу надано відповідь від вказаного профспілкового комітету, що ОСОБА_1 не є членом первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України на «Запоріжвогнетрив» (т.1.а.с. 81).

Наказом № 228 від 26 липня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за виявленням невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України,довідка МСЕК АВ № 0920123 від 04 червня 2018 року ( т.2 а.с.143).

Відповідно акту інспекційного відвідування ПрАТ «Запоріжвогнетрив» № ЗП-1751/564/АВ від 11 вересня 2018 року інспектором праці головного управління Держпраці у Запорізькій області в результаті перевірки порушень трудового законодавства з боку відповідача стосовно звільнення ОСОБА_1 не виявлено ( т.1.а.с.63-80).

Судом також встановлено,що відповідно до поданого статуту Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» затвердженого рішенням установчих зборів Всеукраїнська профспілка «Народна Солідарність» 18 березня 2010 року зі змінами, внесеними Центральним координаційним комітетом Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» від 09 березня 2011 року вказана профспілка об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їхньої трудової діяльності та навчання. Профспілка має всеукраїнський статус, міжгалузевий характер та територіальну сферу діяльності. Метою діяльності профспілки є здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Одним із завдань профспілки зазначено представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцем, власниками, підприємствами, установами і організаціями. З метою виконання статутних завдань профспілка здійснює представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки у відносинах з роботодавцем, захищає права кожного члена профспілки на працю, здійснює громадський контроль за додержанням безпечних умов праці, за додержанням законодавства про працю (т.1.а.с.115-118 ).

Факт легалізації Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» із вищезазначеною метою та сферою діяльності ,підтверджено свідоцтвом про легалізацію профспілки, об`єднання профспілок № 3574 від 04 травня 2011 року (т. 1 а.с. 114).

Також,встановлено ,що згідно з витягом з протоколу № 41 засідання профспілкового комітету МППО № 141-2 ВП «Народна Солідарність» від 29 листопада 2017 року розглянуто заяву ОСОБА_1 про вступ до профспілки, та винесено рішення про прийняття позивача до членів вказаної профспілки (т. 1 а.с. 12).

24 листопада 2017 року позивач повідомив про цей факт адміністрацію ПрАТ «Запоріжвогнетрив», що підтверджується його заявою (т. 1 а.с. 15).

Як встановлено судом, відповідач після отримання 24 липня 2018 року відповіді профспілки, яка діє на підприємстві, до виборного органу МППО № 141-2 ВП «Народна солідарність», членом якого є ОСОБА_1 , не звертався .

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 січня 2021 року було зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 , та суд першої інстанції самостійно запитав згоду чи відмову виборного органу МППО № 141-2 ВП «Народна солідарність» на звільнення позивача з посади вогнетривника,зайнятим на гарячих роботах 5 розряду бригади з ремонту коксових батарей ПрАТ «МК «Азовсталь» дільниці з обслуговування коксодоменного виробництва цех з коксодоменних вогнетривних робіт управління сервісних робіт у зв*язку із невідповідністю робітника займаній посад або виконуваної роботи внаслідок стану здоров*я,які перешкоджають продовженню даної роботи відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України (т.3.а.с.197) .

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 05 січня 2021 року, поданою до суду 06 січня 2021 року, він повідомляє голову МППО № 141-2 ВП «Народна солідарність» ОСОБА_5 про свій вихід зі складу вказаної профспілки та просить виключити його за власним бажанням з її складу (т.3.а.с. 208-209 ).

На виконання ухвали суду , 12 лютого 2021 року головою МППО № 141-2 ВП «Народна солідарність» надано відповідь про те, що ОСОБА_1 вибув зі складу МППО №141-2 та ВП «Народна солідарність» в цілому згідно поданої ним заяви, а тому надати ані згоду, ані відмову в його звільненні профспілка не може (т.3.а.с.225, 226 ).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив з того,що наявна об`єктивна неможливість ОСОБА_1 виконувати передбачені трудовим договором обов`язки вогнегнетривника 5 розряду за станом здоров`я, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Підставою для звільнення позивача за пунктом 2 статті 40 КЗпП України є стан його здоров`я, що унеможливлює його продовження роботи і підтверджено довідкою МСЕК серії АВ № 0920123 від 04 червня 2018 року . В наказі підприємства від 26 липня 2018 року № 228 зазначено підставу звільнення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадкахвиявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Підґрунтям для звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки, або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності, підтверджені довідкою медико-соціальної експертної комісії.

Інші медичні документи, що свідчать про неможливість виконувати роботу за станом здоров`я, без установлення групи інвалідності, зумовлені стійким порушенням функцій організму, не можуть бути підставою для звільнення за пунктом другим статті 40 КЗпП України.

Медико-соціальною експертною комісіє 04 червня 2018 року ОСОБА_1 встановлено IІІ групу інвалідності.

Таким чином, висновок суду про наявність підстав для звільнення позивача за пунктом 2 статті 40 КЗпП України, є правильним.

Звільнення з цих підстав допускається лише в разі якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу, не протипоказану за станом здоров`я.

Обгрунтовуючи відмову у задоволенні позовних вимог ,суд першої інстанції також виходив з того,що відповідачем ПрАТ «Запоріжвогнетрив» ОСОБА_1 тричі було запропоновано усі вакантні посади, проте за весь час ознайомлення з вакантними посадами позивач жодного разу не надав заяви про переведення на ту чи іншу посаду, тобто не виявив бажання для подальшого працевлаштування. Позивачу за станом здоров`я була протипоказана важка фізична праця, вимушене положення тіла, тривала хода, переохолодження. Від переведення на легшу роботу, яка відповідає стану його здоров`я, він відмовився.

Також встановлено, що після отримання відповідачем висновку МСЕК від 04 червня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було визнано інвалідом третьої групи, розпорядженням по підприємству № 464 від 18 липня 2018 року останній був відсторонений від роботи з 18 липня 2018 року до вирішення питання щодо раціонального працевлаштування, із збереженням позивачеві на весь період відсторонення середнього заробітку.

Факт ознайомлення позивача під особистий розпис із переліком вакансій на підприємстві підтверджується матеріалами справи, тому суд відхилив позицію позивача, висловлену в судовому засіданні про відмову у підписах, а також не погодився із доводами позивача про те, що відсутність його письмової відмови від переведення на іншу роботу та згоду виконувати роботу на займаній посаді вогнетривника за умови правильної організації умов праці, як обставин, які свідчать про відсутність підстав для звільнення, оскільки така письмова відмова не передбачена законом, а продовження роботи саме на займаній посаді перешкоджає її продовженню внаслідок стану здоров`я позивача.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_1 , який вийшов на роботу після тривалого лікарняного, тричі пропонували вакансії по підприємству з урахуванням висновку МСЕК,та була можливість на цих посадах працювати особам з інвалідністю. Позивач не обрав жодної з посад,на яку можливо було перейти працювати з урахуванням стану його здоров*я,йому було запропоновано підписати акти про ознайомлення,проте він відмовився,про що складені відповідні акти.

З досліджених матеріалів справи судом встановлено,що ПрАТ «Запоріжвогнетрив» було запропоновано всі вакантні посади, що відповідали кваліфікації працівника.

Також ,суд першої інстанції слушно зазначив,що посилання позивача на те, що йому надавались списки вакансій, до яких включені посади, які не підходили йому за станом здоров`я та він не знав повних характеристик умов праці не свідчить про порушення прав позивача, оскільки в цих списках були зазначені посади, зокрема, комірник, прибиральник території, робітник зеленого будівництва, апаратник хімводоочистки тощо, які міг за станом здоров`я обіймати останній, при цьому розуміючи умови праці.

Доводи позивача про те, що відповідач не вказав, які саме вакансії підходили йому за станом здоров`я ,суд першої інстанції вважав неспроможними, оскільки медичний огляд працівників, відповідно до Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 року № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 липня 2007 р. за № 846/14113, зі змінами та доповненнями, проводиться закладами охорони здоров`я. У зв*язку з чим,суд зазначив , що у відповідача відсутні повноваження встановлювати посади, які б підходили позивачу за станом здоров`я, а згоди на переведення на будь-яку із запропонованих йому посад та отримання направлення для проходження медичного огляду з метою вирішення питання придатності позивача вибраній ним посаді, він не давав.

Таким чином, суд встановив, що у зв`язку з відмовою позивача від переведення на легшу роботу, у відповідача виник обов`язок звільнити його на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП.

Звільнення позивача є обов`язком роботодавця при виявленні невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи та неможливості переведення працівника за його згодою на іншу роботу, а тому суд першої інстанції дійшов висновку,що наказ ПрАТ «Запоріжвогнетрив» про звільнення вогнетривника зайнятого на гарячих роботах 5 розряду ОСОБА_1 видано на законних підставах, оскільки він ґрунтується на встановлених обставинах при правильному застосуванні норм трудового права, тому відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання наказу № 228 від 26 липня 2018 року неправомірним та його скасуванні.

Щодо невідповідності умов праці позивача зайнятій їм посади та стану здоров*я, суд першої інстанції виходив з того,що оцінка умов праці здійснюється під час атестації робочих місць. Процедура проведення атестації робочих місць, оцінка умов та характеру праці на робочих місцях і проводиться відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 р. № 442 та Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених Наказом МОЗ України від 08 квітня 2014 року № 248 (далі - Державні санітарні норми № 248).

Відповідно до п.7 розділу І Державних санітарних норм № 248 важкість (тяжкість) праці це характеристика трудового процесу, що відображає рівень загальних енергозатрат, переважне навантаження на опорно-руховий апарат, серцево-судинну, дихальну та інші системи.

Важкість праці характеризується рівнем загальних енергозатрат організму або фізичним динамічним навантаженням, масою вантажу, що піднімається і переміщується, загальною кількістю стереотипних робочих рухів, величиною статичного навантаження, робочою позою, переміщенням у просторі.

Згідно із додатком 17 до Державних санітарних норм № 248 показниками важкості праці, при перевищенні параметрів яких умови праці належать до шкідливих (важка праця), є: загальні енергозатрати організму (більше за 290 Вт); маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну (для чоловіків - більше за 30 кг, для жінок - більше за 7 кг); стереотипні робочі рухи (кількість за зміну): при локальному навантаженні (за участю м`язів кистей та пальців рук) - понад 40000, при регіональному навантаженні (при роботі з переважною участю м`язів рук та плечового суглоба) - понад 20000; статичне навантаження (утримання вантажу, докладання зусиль, за зміну, кг/с):однією рукою для чоловіків - понад 36000, для жінок - понад 22000, двома руками - для чоловіків - понад 70000, для жінок - понад 42000, за участю м`язів тулуба та ніг для чоловіків -100000, для жінок - понад 60000. Показник вираховується множенням маси вантажу, що утримується, на тривалість його утримання протягом робочої зміни в секундах (наприклад: при утриманні вантажу масою 10 кг протягом 1 год величина статичного навантаження становить 10*3600=36000 кг/с); робоча поза: періодичне перебування в незручній та/або фіксованій робочій позі від 25% до 50% часу зміни; перебування у вимушеній позі (навпочіпки, на колінах тощо від 10 до 25% часу зміни, перебування в позі «стоячи» від 60% до 80% часу зміни); нахили тулуба (більше 100 за зміну); переміщення в просторі (переходи, обумовлені технологічним процесом, протягом зміни, км - по горизонталі - від 8 км, по вертикалі - від 4 км).

Згідно із Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 64. Будівельні, монтажні та ремонтно-будівельні роботи, який затверджено Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 21 лютого 2000 року N 32 вогнетривник 5 розряду виконує складні роботи під час вогнетривкої кладки.

У вищезазначеному Довіднику викладені приклади робіт, які виконує вогнетривник 5 розряду, а саме: кладка стін регенераторів зі звичайної та фасонної вогнетривкої цегли; перекриття регенераторів та коксових камер; насадок регенераторів та повітронагрівників. Футерування дверей та стояків. Кладка криволінійних стін, склепінь та арок печей з глиняної звичайної та термоізоляційної цегли. Кладка з вогнетривкої цегли робочих подів, склепінь та арок печей з товщиною швів до 2 мм. Футерування повітро- та газопроводів вогнетривкою цеглою. Вогнетривке набивання подів та запалювальних поясів. Монтаж збірних елементів конструкцій промислових печей з жаростійких блоків. Установлювання складної чавунної гарнітури у котлах. Забивання вуглецевої маси у шви та зазори між вуглецевими блоками. Укладання вирівнювального шару з вуглецевої маси. Заливання під дно поду доменної печі жаростійкого розчину або вуглецевої пасти. Торкретування вогнетривкими речовинами внутрішньої поверхні (крім реакторів). Конструктивне тесання фасонних вогнетривких виробів по площині вручну. Механізоване обробляння вогнетривкої цегли та вуглецевих блоків. Улаштовування горизонтальних та вертикальних температурних швів. Укладання бетонних сумішей у місце пережиму топки, на пояси кріплення труб екранів (котлів), у місця сполучення. Нанесення ущільнювальної обмазки і набивних мас.

Посадовою інструкцією ДІ № 117 вогнетривника, зайнятого на горячих роботах 5 розряду, дільниці з обслуговування коксодоменного виробництва бригади з ремонту коксових батарей, введеною в дію 01 квітня 2017 року та з якою 17 липня 2017 року ознайомлено позивача, встановлено, що такий робітник повинен виконувати роботи: з підготовки до ремонтів теплових агрегатів (заготівля вогнетривів і інших матеріалів, установка механізмів, очищення робочих місць від відходів, металевого скрапу). Робити розбирання зношеної вогнетривкої кладки, розробку монолітних масивів і шлаку металургійних печей і інших теплових агрегатів. Робити підготовку рукавів і шпурів у вогнетривкій кладці, металевих "козлах" для руйнування їх за допомогою пневмоінструменту. Робити прибирання шлаку, лому вогнетривів і відходів з регенераторів, поднасадочних пристроїв і інших елементів металургійних печей і теплових агрегатів. Робити відбірку і сортування вогнетривкої цеглини і лому, для повторного використання у вогнетривкій кладці і для відправки споживачеві, для вторинної переробки. Робити вогнетривку і будівельну кладку і її ущільнення на усіх елементах металургійних печей і теплових агрегатах. Робити гарячі і холодні ремонти елементів коксових батарей. Робити торкретування, керамічне наплавлення дефектів кладки коксових батарей. Робити тесання вогнетривкої цеглини. Здійснювати ремонт елементів опалубок і рештівок, монтаж і демонтаж малої механізації. роботах, пов`язаних з технологічним процесом (а.с.136-137 т.1)

Відповідно до атестації робочого місця та Карти умов праці по професії вогнетривник зайнятий на гарячих роботах на вогнетривка у процесі роботи впливають несприятливі показники мікроклімату (температура зовнішнього повітря нижче гранично допустимих значень, під час роботи на відкритому просторі); важкість праці( складеться зі динамічної роботи та статистичного навантаження); робоча поза (вимушені нахили тулуба понад 30 градусів складають до 315 разів за зміну, при норм.100 нахилів; знаходження в нахиленому положенні, понад 30 градусів, складають 38%, більш як 25% робочого часу за зміну) (а.с.62 т.1).

ПрАТ «Запоріжвогнетрив» проведено атестацією робочого місця позивача та згідно Картки умов праці по професії робоче місце вогнетривника, зайнятого на гарячих роботах є робочим місцем з особливо тяжкими умовами роботи.

Врахувавши медичну документацію про умови і характер праці та протипоказання, встановлені позивачу МСЕК, суд першої інстанції дійшов висновку , що продовження роботи вогнетривника протипоказане йому за станом здоров`я та створює загрозу для його життя і здоров`я, а тому залишити ОСОБА_1 працювати в попередніх умовах праці неможливо, оскільки це може погіршити стан його здоров`я. Процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого законодавства та порушень його трудових прав судом не встановлено, а тому підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі посаді вогнетривника 5 разряду не має. Оскільки інші позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовної вимоги про визнання наказу про його звільнення неправомірним та його скасування, суд вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим позивачем до суду першої інстанції, надано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем доведено не було.

Оскільки звільнення на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України належить до випадків розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця чи уповноваженого ним органу, воно допускається лише за наявності попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини 3 статті 252 КЗпП України та частини 3 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящим виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Встановивши,що відповідачем ПрАТ «Запоріжвогнетрив» не надано доказів щодо звернення до МППО № 141-2 ВП «Народна солідарність» та отримання висновків профспілкового органу членом якого був ОСОБА_1 ,суд першої інстанції, керуючись ч.9 ст.43 КЗпП України та п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів», ухвалою від 05 січня 2021 року самостійно запитав згоду чи відмову виборного органу Маріупольської первинної профспілкової організації №141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» на звільнення позивача (т.3. а.с. 197 ), проте як встановлено , на підставі власної заяви від 05 січня 2021 року ОСОБА_1 , вибув зі складу МППО №141-2 та ВП «Народна солідарність», а тому ані згода, ані відмова в його звільненні профспілкою не надана (т.3.а.с.225, 226 ).

Посилання скаржника на неотримання ПрАТ «Запоріжогнетрив» згоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_1 як на порушення норм трудового законодавства при його звільненні та підставу для його поновлення судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки дане порушення було усунуте в ході розгляду справи.

Водночас, таке неотримання згоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_1 , не може вважатись безумовною та самостійною підставою для поновлення позивача на займаній посаді.

Так,стаття 43 КЗпП України передбачає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника. Однак наслідки порушення правил про необхідність одержання попередньої згоди є несуттєвими. Якщо згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника до звільнення працівника не запитувалася,то вона може бути отримана пізніше. Навіть при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації,суд не вправі поновити працівника на роботі,якщо лише немає інших порушень,які дають підстави на поновлення працівника на роботі. При виявленні такого факту суд зобов*язаний відповідно до частини третьої ст.43 КЗпП України призупинити провадження у справі,зробити запит на адресу виборного органу первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення і після її одержання розглянути спір по суті. Правило частини третьої ст.43 КЗпП України відповідає спеціальній нормі ст.235 КЗпП України,яка надає суду право поновити працівника на роботі тільки у разі звільнення його без законної підстави. Порушення порядку звільнення саме по собі в ст.235 КЗпП України взагалі не визнається підставою для звільнення. Отже, згода виборного органу первинної профспілкової організації є елементом підстави для звільнення.Час одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації - попередньо (до звільнення) чи потім (після звільнення) є елементом порядку звільнення,порушення якого не тягне поновлення працівника на роботі.

За таких обставин, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, є правильним та узгоджується з дослідженими доказами та нормами законодавства.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції, та не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні. При апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції детально перевірив усі обставини та вірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушень не встановлено.

З урахуванням викладеного,апеляційний суд вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає,а тому відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 30 липня 2021 року .

Судді: