МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 483/88/21
Провадження № 22-ц/812/1838/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Куцарова В.І. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Перша Очаківська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Перша Очаківська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовна заява мотивована тим, що за період з 08 січня 2011 року по 16 січня 2013 року ОСОБА_1 перенесла два інфаркти та мала безліч інших супутніх захворювань, зокрема, гіпертонічне захворювання ІІ-ІІІ ступеня, з дуже великим ризиком СН ІІА ст, дисцирекуляторна енцефалопатія І ст. з церебрастеніческим синдромом, цукровий діабет 2 типу, ангіопатія сітчатки, макулолодистрофія обох очей.

У вказаний період ОСОБА_1 була одинока, потребувала стороннього догляду, будучи пенсіонеркою отримувала невелику пенсію, яка складала у 2012 році від 948,10 до 1110,10 гривень на місяць, у 2013 році з 1120,10 до 1175,10 гривень на місяць.

У власності ОСОБА_1 перебувала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Наприкінці грудня 2012 року ОСОБА_1 перебувала на порозі між життям і смертю внаслідок захворювання серця, а для проведення операції необхідні були значні грошові кошти.

По сусідству з ОСОБА_1 проживав ОСОБА_4 , який дізнавшись про її проблеми зі здоров`ям, скориставшись її безпорадним станом, запропонував свою допомогу, яка полягала у наданні ОСОБА_1 грошових коштів на операцію і лікування, а ОСОБА_1 за це мала в нотаріальному порядку укласти з ним договір довічного утримання, а також укласти з ним шлюб.

У період з 03 січня 2013 року по 16 січня 2013 року ОСОБА_1 була здійснена операція, яку повністю оплатив ОСОБА_5 , надавши грошові кошти близько 4500 грн. на ліки та відповідні препарати для операції.

14 червня 2013 року ОСОБА_4 змінив свої умови та наполіг на укладенні договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, а якщо ОСОБА_1 це не зробить, то вона повинна негайно повернути йому витрачені ним грошові кошти. Тому враховуючи, що ОСОБА_1 ще хворіла, потребувала стороннього догляду, родичів не було, які могли б допомогти, в цей день між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений Першою Очаківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі під № 168.

Не маючи оригіналу договору купівлі-продажу квартири, позивачка надає лише його копію, але його оригінал знаходиться, зокрема, у Першій Очаківській державній нотаріальній конторі Миколаївської області, а тому з метою повного та всебічного розгляду справи також просила витребувати належним чином завірені копії документів, які подавалися для укладення Договору купівлі - продажу квартири, зареєстрований в реєстрі під № 168, а також його примірник.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Перша Очаківська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, рішення суду таким, що не відповідає обставинам справи та зазначає, що у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/31 Верховний Суд зазначив, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні позову саме з цієї підстави.

Проте, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову застосував позовну давність і одночасно послався на необґрунтованість позовних вимог, що є порушення процесуального права.

У той же час, суд першої інстанції не навів мотивів спираючись на докази, чому відхилив заяву про визнання поважними причини пропущення позовної давності та чому застосування позовної давності є прийнятною та підлягає задоволенню.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц колегією суддів було зауважено в частині застосування приписів частини п`ятої ст. 267 ЦК України, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних обставини про такі обставини (пункти 23.6., 23.7. постанови).

У Постанові Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №909/1165/19 у пункті 6.20. судді Верховного Суду зазначили, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Посилаючись на викладене та повторюючи доводи позовної заяви просила задовольнити заяву ОСОБА_1 від 24 травня 2021 року про визнання поважними причини пропуску позовної давності, визнати поважними причини пропуску позовної давності ОСОБА_1 із зверненням до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, а також скасувати рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Перша Очаківська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири.

Від представника відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що з викладеними в апеляційної скарзі вимогами відповідач не згоден, вважає що підстави вказані в ній є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, а тому вимоги, викладені у апеляційної скарзі, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив із того, що 14 червня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Першої Очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Чорною Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 168 (а.с.72-74).

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Серед іншого, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Підсумовуючи зазначене вище, правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених ст.233 ЦК України за сукупністю наступних обставин: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

За змістом цієї норми та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкою обставиною слід вважати особистий стан фізичної особи, членів її сім`ї чи родичів як крайня необхідність, тяжка хвороба, смерть годувальника, загроза втрати житла тощо, який примусив укласти правочин на вкрай невигідних для неї умовах, або обставину, для усунення чи зменшення розміру якої необхідно укласти правочин на вкрай невигідних умовах. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Доказів того, що під час укладання договору у позивача були наявні тяжкі обставини, суду не надано. При цьому суд виходив з того, що як вбачається з копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого кардіологічного центру № 124/53 від 16.01.2013 року, ОСОБА_1 11.01.2013 року було проведено стентування, а 16.01.2013 року її було виписано (а.с.57-59).

Згідно копії рахунку на оплату № 24 від 09 січня 2013 року було придбано обладнання для проведення операції стентування на суму 26850,00 грн.(а.с.71).

Тобто операція позивачці була зроблена за шість місяців до укладення договору купівлі-продажу квартири.

Тому, підстави вважати, що спірний договір був укладений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, а також укладання за вкрай невигідними умовами, відсутні.

Крім того, позивачка у судовому засіданні підтвердила, що на час укладення договору купівлі-продажу загрози її життю не було. Підставою для підписання договору купівлі-продажу була боязнь, що відповідач вимагатиме повернути гроші.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що є соціальним працівником соціального центру. Позивачку знає близько 15 років. Приблизно сім років тому ОСОБА_1 зробили операцію, та зі слів позивачки знає, що кошти за лікування в розмірі 30000 грн. сплатив ОСОБА_9 . У тому ж році, коли відбувся договір купівлі-продажу квартири, ОСОБА_1 їй сказала, що замість договору довічного утримання, було укладено договір купівлі-продажу.

Враховуючи, що позивачкою та її представником не доведено наявність тяжких обставин, укладання договору саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, а також укладання на вкрай невигідних умовах, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для застосування в даному випадку ст. 233 ЦК України відсутні.

Що стосується застосування строку позовної давності, суд, проаналізувавши положення ст. 257, ч.1 ст. 261, ч.1 ст. 267 ЦК України, роз`яснення, які містяться в абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього, та, вважаючи, що позивачкою та її представником позов не доведено, дійшов висновку, що в даному випадку він не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Судом правильно зазначено, що згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Особа, яка виконала зобов`язання після пливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч.1 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої виявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Отже, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Крім того, слід враховувати, що як зазначив суд першої інстанції, суд має захищати також потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Однак, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Судом у даній справі встановлено, що договір купівлі- продажу, який позивачка просить визнати недійсним, було вчинено сторонами 14 червня 2013року, про що було відомо позивачці.

До суду з позовом у даній справі позивачка звернулася в січні 2021 року, тобто зі значним терміном пропуску строку позовної давності.

В червні 2018 року позивачка вже зверталася до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу але з інших підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2020р. провадження у тій справі було закрито у зв`язку з прийняттям відмови від позову. Тобто звернення до суду з позовом в 2018 року позивачкою було здійснено також з пропуском строку позовної давності, який сплив в червні 2016 року.

Під час розгляду даної справи відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності, а позивачкою подано заяву про визнання причин пропуску строку для звернення до суду поважними.

Судом правильно в рішенні не обговорювалося питання про можливість визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та поновлення строку позовної давності для звернення до суду, оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити саме з цих підстав.

При цьому колегія суддів виходить з того, що спочатку підлягає встановленню факт чи є заявлені позовні вимоги обґрунтованими, а вже потім чи пропущений строк позовної давності для звернення до суду з заявою про захист прав, які позивач вважає порушеними (за наявності заяви про застосування строку позовної давності) та чи є причини, з яких від пропущений поважними. У тому разі, коли позовні вимоги є необґрунтованими, підстави для обговорення питання про визнання причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду поважними - відсутні.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не навів мотивів спираючись на докази, чому відхилив заяву про визнання поважними причини пропущення позовної давності, не є підставою для скасування рішення суду.

Не є підставою для скасування рішення суду також посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову застосував позовну давність і одночасно послався на необґрунтованість позовних вимог, так як із змісту рішення суду вбачається, що суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку саме з його недоведеністю, не посилаючись при цьому на пропуск строку позовної давності.

Переглядаючи рішення в частині висновків суду щодо недоведеності позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Судом правильно зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Отже, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Підсумовуючи зазначене вище, правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України за сукупністю наступних обставин: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наведені позивачкою обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України з огляду на недоведеність того, що договір купівлі продажу квартири укладено під впливом тяжкої для неї обставини.

Відповідно пояснень позивачки, а також встановлених фактичних обставин, позивачка тривалий час має незадовільний стан здоров`я та потребувала лікування як до, так і після вчинення договору купівлі продажу квартири 14 червня 2013р., потребує вона його і в теперішній час. Після перенесеного в січні 2011 року інфаркту, вона продала будинок та купила спірну квартиру, їй було призначено соціального працівника, який надавав їй допомогу та продовжує надавати до теперішнього часу.

Згідно записів в амбулаторній картці позивачки від 02.01.2013р. їй встановлено діагноз: стенокардія напруги 111 ф. кл., прогресуючий перебіг, післяінфарктний кардіосклероз (2011р), гіпертонічна хвороба 11-111 ст., інше.

Як вбачається з копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого кардіологічного центру № 124/53 від 16.01.2013 року, позивачці 11.01.2013 року було проведено стентування, а 16.01.2013 року її було виписано під «Д» нагляд терапевта (кардіолога, ендокринолога) за місцем проживання (а.с.57-59).

Відповідно до пояснень позивачки, перед проведенням операції, відповідач запропонував їй фінансову допомогу в оплаті за операцію. Оскільки у неї не було коштів, вона повідомила відповідача, що не зможе віддати йому кошти. Тому вони домовились, що відповідач оплатить операцію, а вона «посмертно» переоформить на нього квартиру. Відповідач оплатив операцію.

Згідно копії рахунку на оплату № 24 від 09 січня 2013 року було придбано обладнання для проведення операції стентування на суму 26850,00 грн.(а.с.71).

Однак, 14 червня 2013р. за пропозицією відповідача, з якою погодилася позивачка, сторонами було вчинено договір купівлі- продажу квартири, а не договір довічного утримання чи заповіт.

Тобто операція позивачці була зроблена за шість місяців до укладення договору купівлі-продажу квартири. Належних та допустимих доказів того, що безпосередньо перед укладенням договору позивачка мала такий стан здоров`я, який потребував укладення саме договору купівлі- продажу квартири з метою отримання коштів для придбання ліків, тощо, а тому вона не могла відмовитися від його укладення, суду надано не було.

Як пояснила позивачка, вона погодилася на укладення договору купівлі- продажу квартири, так як побоювалася, що відповідач почне вимагати повернення коштів за операцію, яких вона не мала. Проте належних та допустимих доказів того, що відповідач безпосередньо перед укладенням договору купівлі- продажу вимагав повернення коштів суду надано не було.

Згідно п.2.1 нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу квартири від 14.06.2013р., продаж квартири вчинено за 107834грн., які сплачені повністю покупцем продавцю до підписання цього договору, що в чотири рази перевищує суму, сплачену за проведення операції. Договір купівлі- продажу в цій частині оспорено позивачкою в установленому законом порядку не було. За такого доводи позивачки про те, що вона не отримувала даних коштів, є безпідставними.

В подальшому позивачка погодилася на пропозицію відповідача та уклала 29 жовтня 2013 року з ним шлюб. До 2015р. взаємовідносини між сторонами були доброзичливі. Оспорювати договір купівлі- продажу та реєстрацію шлюбу позивачка почала тільки в 2018р.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019р., залишеним без змін поставою Миколаївського апеляційного суду від 27 серпня 2019р. у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним відмовлено. Посилання позивачки, що шлюб було зареєстровано з метою отримання відповідачем громадянства України, спростовані встановленими рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019р. та поставою Миколаївського апеляційного суду від 27 серпня 2019р. обставинами про те, що паспорт громадянина України відповідач отримав у зв`язку з встановленням належності до громадянства України (він був зареєстрований та проживав в с. Куцуб Очаківського району Миколаївської області в період з 1988р. по 1994р. і громадянство України в установленому порядку припинено не було). Тому дані обставини не підлягають в силу приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню у даній справі.

Сторони до цього часу перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Аналіз зазначених обставин у їх сукупності свідчить про те, що позивачкою не доведено наявність невигідних для неї умов, які були наявними саме в момент вчинення спірного договору купівлі- продажу квартири, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку, що наведені позивачкою обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України з огляду на недоведеність того, що договір купівлі продажу квартири укладено під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Поний текст постанови складено 22 листопада 2021 року