Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/118/20
Провадження № 2/945/127/21
Рішення

Іменем України

08 листопада 2021 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю: секретаря судового засідання Жиган А.О.; позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ; представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ; відповідача за первісним позовом, позивача

за зустрічним позовом ОСОБА_3 ; відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 ; представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 , відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення осіб з жилого приміщення та зобов`язання вчинити певні дії та

за зустрічниим позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , -

встановив:

24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1 та виселення осіб з вказаного будинку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він є приватним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку проживають, без реєстрації відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначив, що з відповідачем ОСОБА_3 вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1991 року до 14 грудня 2009 року. Після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 , позивачу, на підставі рішення Про затвердження технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки № 5 від 26 грудня 2017 року, передано у власність земельну ділянку, з кадастровим номером :17:017:0006, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 .

Посилаючись у позовній заяві на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проживають у належному позивачу будинку незаконно, чим фактично перешкоджають позивачу здійснювати дії, як власнику земельної ділянки та нерухомого майна, що розташоване на цій земельній ділянці, позивач ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю власністю, визнавши відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, шляхом їх виселення з належного позивачу будинку.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду; постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження; у справі призначено судове засідання.

05 березня 2020 року ОСОБА_3 подано відзив на позов ОСОБА_1 , у якому ОСОБА_3 заперечувала проти позову, посилаючись на те, що спірний житловий будинок побудовано ними у період шлюбу з позивачем, за спільні кошти та для потреб їхньої сім`ї. ОСОБА_3 зазначає, що вони з позивачем ОСОБА_1 є співвласниками спірного житлового будинку і тому вона з сином - відповідачем ОСОБА_4 мають право на проживання у вказаному будинку.

Також у відзиві ОСОБА_3 зазначила, що з позивачем вони перебували у шлюбі з 31 серпня 1991 року до 14 грудня 2009 року. У шлюбі у подружжя народилися діти: син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач у справі; дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Упродовж 1993 - 1994 років, на земельній ділянці, яка використовувалась батьками позивача ОСОБА_1 для ведення господарства (город) та з дозволу останніх, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як подружжям, за адресою: АДРЕСА_1 , побудовано садибний (індивідуальний) житловий будинок. На замовлення сторін Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації проведена інвентаризація вказаного об`єкта та складено технічний паспорт на будинок. Готовність будинку складала 100 %. При цьому, відразу, після закінчення будівництва, житловий будинок в експлуатацію введено не було та, через зволікання позивача ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок не реєструвалося, однак з 1994 року сім`я проживала у цьому будинку.

Водночас, у відзиві на позов ОСОБА_3 посилалася на те, що 07 лютого 2007 року вона, разом з дочкою ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 , зареєструвалися в побудованому житловому будинку за вказаною вище адресою. ОСОБА_1 до 2019 року був зареєстрований за іншою адресою, а саме - у будинку своїх батьків, за адресою: АДРЕСА_2 .

Шлюб з позивачем ОСОБА_1 розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2009 року.

Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_1 продовжував постійно проживати у будинку своїх батьків, а відповідач ОСОБА_3 з дітьми залишилися проживати у спірному будинку.

ОСОБА_3 зазначила у відзиві на позов, що станом на 22 лютого 2012 року за її заявою Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації проведено інвентаризацію спірного житлового будинку та складено технічний паспорт на будинок.

Крім цього, 22 листопада 2012 року, відповідачем ОСОБА_3 , шляхом реєстрації в Інспекції Державного архітектурного будівельного контролю у Миколаївській області Декларації про готовність об`єкта до експлуатації № МК 7, введено в експлуатацію спірний житловий будинок загальною площею 213,30 кв.м., житловою площею 69,10 кв.м., який складався з садибного (індивідуального) житлового будинку (літ. А-2) з підвалом (літ. Апд) та господарських будівель - літньої кухні (літ. Б), сараю (літ. В), сараю (літ. Г), сараю (літ. Д), вбиральні (літ. Е), душу (літ. Ж), навісу (літ. 3). Житловий будинок має водопровід, електропостачання, каналізацію, автономне опалення.

У той же час, для реєстрації права власності на житловий будинок необхідно було оформити право власності на земельну ділянку чи право користування земельною ділянкою, на якій він розташований. У зв`язку з чим, 07 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до Кир`яківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області з заявою про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування належного їй житлового будинку, орієнтовною площею 1000 кв.м., але відповіді з сільської ради на своє звернення не отримала.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_3 також зазначила, що за заявою позивача ОСОБА_1 у липні 2013 року працівниками Миколаївського районного сектору УДМС України в Миколаївській області здійснена перевірка наявності порушень законодавства при реєстрації місця проживання громадян, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком, затвердженим завідувачем Миколаївського РС УДМС України в Миколаївській області від 17 липня 2013 року, реєстрацію ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка була здійснена в будинок, що не належить до житлового фонду та не має встановленого власника, визнано такою, що здійснена з порушенням законодавства та скасовано.

ОСОБА_3 у відзиві також посилається на те, що, у подальшому вони з сином ОСОБА_8 , відповідачем у справі, зареєструвалися за іншими адресами, при цьому фактично весь час проживали у спірному будинку.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 , у тому числі, вказувала на те, що протягом 2013 - 2017 років вони з сином ОСОБА_8 , відповідачем у справі, додатково добудували кілька приміщень житлового будинку та господарських споруд, а саме: прихожу «літ. а», кімнати «літ. А» та «літ. А1пд», альтанку «літ. К» (згідно з технічним паспортом, виготовленим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації на замовлення позивача у 2017 році).

Також відповідач у відзиві на позов зазначив, що незважаючи на наявність з 20 травня 2019 року реєстрації позивача у спірному житловому будинку, фактично у будинку позивач не проживає.

Посилаючись у відзиві на те, що спірний житловий будинок було побудовано сторонами спільно, у період шлюбу, за спільні кошти (навіть внесок коштів відповідача з урахування добудов житлового будинку, проведених за період з 2009 по 2019 року, є більшим) та для потреб сім`ї, відповідач просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

05 березня 2020 року ОСОБА_3 пред`явлено зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_3 вказувала на ті самі обставини, які нею були зазначені у відзиві на позов, поданому до суду також 05 березня 2020 року.

11 березня 2021 року позивачем ОСОБА_1 на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області подано позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якій, позивач, поряд із заявленими раніше позовними вимогами, також просив суд зобов`язати відповідачів передати позивачу ключі від вхідних замків спірного житлового будинку.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1 та виселення осіб з будинку АДРЕСА_1 .

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1 та виселення осіб з будинку АДРЕСА_1 .

Постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі № 945/118/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення осіб з жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ; призначити справу до судового розгляду по суті.

Задоволено заяву представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про виклик у судове засідання свідків; у судове засідання викликано свідків: ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 ; ОСОБА_12 .

Визнано обов`язковою явку відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 у судове засідання, для дачі особистих пояснень.

20 травня 2021 року ОСОБА_2 представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала на адресу суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності ОСОБА_3 для звернення до суду із зустрічним позовом.

Обґрунтовуючи заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом вказувала на те, що спір між сторонами щодо спільного майна виник у 2012 році, а саме - порушено право ОСОБА_3 щодо володіння нею своєю часткою майна. Оскільки ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права у 2012 році, до суду з вимогою про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного майна, звернулася вже з порушенням строку позовної давності.

У судовому засіданні 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не визнали. Крім цього підтримали подану до суду заяву від 20 травня 2021 року про застосування наслідків пропуску позовної давності до зустрічної позовної заяви. Раніше, у судових засіданнях 21 квітня 2021 року та 24 травня 2021 року позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом та його представник посилалися на те, що спірний будинок був збудований виключно за кошти батьків ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні первісний позов не визнали, заперечували проти його задоволення, вважали його необґрунтованим, просили відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити. Крім цього, представник ОСОБА_3 заперечував проти заяви про застосування до зустрічного позову позовної давності, вказуючи на те, що ОСОБА_3 не знала та не могла знати, що її право на частку спірного житлового будинку порушено, до моменту звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, шляхом їх виселення зі спірного жилого будинку та зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 ключі від спірного будинку. Раніше, у судових засіданнях 21 квітня 2021 року та 24 травня 2021 року ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 вказували на те, що спірний будинок будувався в період шлюбу та за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як подружжя, а також за допомогою їхніх батьків. Крім цього, вказували на те, що за час проживання у спірному будинку ОСОБА_3 одноособово добудовувала спірний будинок.

ОСОБА_4 у судовому засіданні первісний позов не визнав, заперечував проти його задоволення, вказуючи на те, що він постійно проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 у спірному житловому будинку, при цьому іншого альтернативного житла, у разі його виселення, в нього немає, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні первісного позову.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами письмові докази, допитавши свідків, суд дійшов такого.

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1991 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 83).

Шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області 03 грудня 2009 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 14 грудня 2009 року (а. с. 85).

Під час шлюбу у ОСОБА_13 народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 83, 84).

Станом на 22 лютого 2012 року виготовлено та видано користувачу ОСОБА_3 технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , інвентаризаційна справа № 9972 (а.с. 86-89).

У Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована в Інспекції Державного архітектурного будівельного контролю у Миколаївській області 22 листопада 2012 року № МК 7, зазначено, що за замовленням ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , садибний (індивідуальний) житловий будинок (літ. А-2) з підвалом (літ. Апд) та господарські будівлі - літня кухня (літ. Б), сарай (літ. В), сарай (літ. Г), сарай (літ. Д), вбиральня (літ. Е), душ (літ. Ж), навіс (літ. 3), за адресою: АДРЕСА_1 , початок будівництва 1993 р., закінчення будівництва 1994 р., загальною площею 213,30 кв.м., житловою площею 69,10 кв.м., технічний паспорт об`єкта виданий Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 22 лютого 2012 року № 9972, вважати закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації (а.с. 90, 91).

Сторонами під час розгляду справи не заперечувалося, що будівництво спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалось за час їх шлюбу.

Згідно з копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 139234040 від 26 вересня 2018 року, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 166002581 від 10 травня 2019 року та копією довідки Кир`яківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 06 травня 2019 року № 311 (витяг з погосподарської книги) з 22 січня 2018 року ОСОБА_1 є приватним власником земельної ділянки з кадастровим номером :17:017:0006, загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а з 07 травня 2019 року приватним власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 8, 10 - 12).

Згідно з Актом про проживання громадян від 21.01.2020 за адресою: АДРЕСА_1 проживають без реєстрації громадяни ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.7).

З копії паспорта ОСОБА_1 слідує, що він з 20.05.2019 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5, 6).

Допитаний у судовому засіданні 21 квітня 2021 свідок ОСОБА_11 , суду пояснив, що він знає ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з дитинства. У 90 - ті роки батько ОСОБА_1 - ОСОБА_14 запросив його разом з бригадою будівельників, з якою він працював, збудувати будинок. Зі слів батька ОСОБА_1 , будинок будувався для сина ОСОБА_15 та для його сім`ї. За роботу бригади будівельників розраховувалися, переважно, батько та мати ОСОБА_1 , інколи сам ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні 24 травня 2021 свідок ОСОБА_9 , суду пояснив, що він також знає ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та знаходиться з ними в нормальних стосунках. Був знайомий з батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_14 . Свідок ОСОБА_9 зазначив, що будівництво спірного будинку розпочав батько ОСОБА_1 - ОСОБА_14 в 1990 році, і будівництво тривало до 1992 року. На думку свідка, спірний будинок батько ОСОБА_1 будував для себе. В свою чергу, свідок допомагав батькові ОСОБА_1 з виготовленням документації на спірний будинок, а також, будучи працівником у колгоспі ОСОБА_16 , виписував батьку ОСОБА_1 будівельні матеріали для будівництва спірного будинку. Зі слів свідка розраховувався за будівельні матеріали виключно батько ОСОБА_1 - ОСОБА_14 .

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містять статті 60, 63 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з положеннями ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова) роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У пункті 30 вказаної Постанови також роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як вже зазначалось вище, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить також ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того с подружжя, який її спростовує.

З наявних у справі письмових доказів та показань свідків слідує, а також не заперечується сторонами, те що спірне нерухоме майно, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1 , набуте ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за час шлюбу, тому є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. Будь - яких письмових доказів на підтвердження того, що спірний будинок будувався за власні грошові кошти ОСОБА_1 або батьків ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_1 суду не надав, а відтак не спростував презумпцію спільності права подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. ч. 5 - 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд не бере до уваги показання свідків про те, що спірний будинок збудовано за грошові кошти та силами батьків позивача за первісним позовом, так як вважає такі докази недопустимими та недостатніми, оскільки такі обставини не можуть підтверджуватися лише показаннями свідків і повинні, разом із показаннями свідків, також підтверджуватися письмовими доказами.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 домовлялися про поділ спірного майна, суду також не представлено.

Суд також відхиляє доводи позивача за первісним позовом про те, що оскільки право власності на будинок зареєстроване тільки за ним, то він вважається єдиним власником.

Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем за первісним позовом не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу за первісним позовом на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем за первісним позовом шлюбу.

Суд вважає, що частки ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , як співвласників, у праві спільної сумісної власності подружжя, є рівними, а тому кожна сторона спору має право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Щодо первісного позову, суд дійшов такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Судом встановлено, що нерухоме майно, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1 має правовий режим спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з наведеним ОСОБА_3 як співвласник житла не може бути позбавлена права користування ним та виселена.

Крім цього, оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 є членом сім`ї власників спірного житлового будинку і користується спірним житлом правомірно, вимога позивача за первісним позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житлом, шляхом його виселення задоволенню також не підлягає.

Також позивачем за первісним позовом не доведено належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами обставини, на підтвердження позовної вимоги про зобов`язання відповідачів за первісним позовом передати ключі від вхідних замків від житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, зміни відповідачами за первісним позовом замків у спірному будинку та перешкоджання позивачу за первісним позовом потрапити до будинку. Викладене є підставою для відмови в первісному позові в цій частині позовних вимог.

Щодо заяви про застосування до зустрічної позовної заяви наслідків спливу строку позовної давності, суд встановив таке.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України та роз`яснень, що викладені у пункті 15 Постанови до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15, а також у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19) від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19) і від 15 січня 2020 року в справі № 299/19766/16 (провадження № 4313св19).

Зняття з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному житловому будинку, а також намір ОСОБА_3 у 2012 році зареєструвати право власності на спірний житловий будинок не свідчать про наявність спору про поділ майна у 2012 чи інших роках між сторонами.

Враховуючи, що судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 раніше заперечував право ОСОБА_3 на набуте в період шлюбу майно, а ОСОБА_3 про порушене право дізналася лише після звернення ОСОБА_1 24 січня 2020 року до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житлом, шляхом їх виселення, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 , звернувшись до суду з зустрічною позовною заявою 05 березня 2020 року, строк позовної давності не пропустила, оскільки перебіг позовної давності для такої вимоги починається з моменту, коли позивач за зустрічним позовом дізнався про порушення свого права.

Відповідно до положень ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення осіб з жилого приміщення та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженкою с. Петрово - Солониха, Миколаївського району Миколаївської області (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; паспорт НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця с. Сапожок, Сапожківського району Рязанської області (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; паспорт серії НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки с. Петрово - Солониха, Миколаївського району Миколаївської області (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; паспорт НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 840 грн. 00 коп., сплачений ОСОБА_3 при поданні позову за квитанцією № 0.0..1 від 02 березня 2020 року, що складає 840 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Н. О. Шаронова

Повне рішення складено 18 листопада 2021 року