Справа № 341/1701/19
Провадження № 22-ц/4808/56/21
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника Акціонерного товариства

Комерційний банк «ПриватБанк» - Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Галицького районного суду, ухвалене головуючою суддею Юсип І.М. 30 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» пред`явило до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 13 листопада 2006 року. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідачка отримала кредит у розмірі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідачка ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Це підтверджується її підписом у анкеті-заяві. У зв`язку із невиконанням умов договору кредиту щодо повернення кредитних коштів, у відповідачки станом на 12 вересня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 51 603,21 грн, з яких: 19 563,53 грн - заборгованість за тілом кредиту, 11 730,91 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 16 575,28 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 800,0 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 433, 49 грн - штраф (процентна складова). Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідачка ОСОБА_1 відмовляється сплачувати вказану заборгованість, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки в судовому порядку на свою користь заборгованість у розмірі 51 603,21 грн, а також 1 921 грн судового збору.

Рішенням Галицького районного суду від 30 вересня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, судом першої інстанції не взято до уваги того, що відповідачка ОСОБА_1 отримала кредитний ліміт на кредитну картку та користувалася нею, що підтверджується випискою про рух коштів клієнта. При цьому, представник апелянта зауважує, що виписка про рух коштів є первинним документом та підтверджує отримання відповідачкою кредитних коштів Банку. На думку представника АТ КБ «ПриватБанк», підписання відповідачкою довідки про умови кредитування є належним доказом ознайомлення із умовами кредитування, що узгоджується із практикою розгляду аналогічних справ Верховним Судом, зокрема такий висновок був висловлений Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справах №153/1334/16 та №642/5533/15-ц, а також від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18. А тому, на думку представника апелянта, застосування судом першої інстанції правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є недоречним. Представник Банку також звертає увагу суду на те, що доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджувала, відповідачка не надала. Також представник апелянта зазначає, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, представник просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а також стягнути сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги.

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримала. Додатково зазначила, що відповідачка 27 листопада 2006 року отримала кредит у розмірі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а в подальшому її кредитний ліміт змінювався, що підтверджується відповідно довідкою, яка долучена позивачем до матеріалів справи. Крім того, зазначила представник позивача, відповідачці ОСОБА_1 впродовж 2012 - 2018 року видавалися інші кредитні картки, що свідчить про використання відповідачкою кредитних коштів. Також представник Банку вказала, що заборгованість за прострочене тіло кредиту у розмірі 11 730,91 грн є складовою загального тіла кредиту. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні, призначеному на 15 січня 2020 року, доводи апеляційної скарги позивача заперечив. Однак, він визнав, що ОСОБА_1 дійсно 13 листопада 2006 року підписала кредитну угоду з АТ КБ «ПриватБанк», і до 2016 року користувалась кредитними коштами, виконувала угоду. Також представник відповідачки зазначив, що у 2016 році ОСОБА_1 виявила безпідставне списання Банком коштів з її пенсійної картки. Тоді вона закрила пенсійний рахунок, щоб Банк не погашав кредит за рахунок її пенсії. Представник ОСОБА_1 вважає, що пред`явлений позов про стягнення коштів Банком не обґрунтовано. Тому вважає, що місцевий суд правильно відмовив у задоволенні позову Банку.

Вислухавши суддю-доповідача, представника АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетську С.В., пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із відсутності належних та допустимих доказів укладення договору кредиту між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Також суд першої інстанції взяв до уваги факти звернення відповідачки із письмовими листами на ім`я керівника відділення АТ КБ «ПриватБанк» для перевірки зняття кредитних коштів, користувача швидкого кредиту, виданого на ім`я ОСОБА_1 та в Галицьке відділення поліції Тисменицького відділу ГУНП в Івано-Франківській області з приводу з`ясування недостачі грошових коштів на кредитній картці відповідачки. Однак, погодитись із цими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 2006 рокуОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на підставі якої нею отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.13).

Своїм підписом у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що ознайомилася і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.

До позовної заяви позивач додав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Апеляційний суд зауважує, що дана довідка не містить підпису відповідачки ОСОБА_1 (а.с. 14).

З`ясовано, що впродовж 2005-2018 року ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 13 листопада 2006 року було надано наступні кредитні картки: картка № НОМЕР_1 від 04 серпня 2005 року зі строком дії до серпня 2012 року, картка № НОМЕР_2 від 18 жовтня 2012 року зі строком дії до червня 2016 року, картка № НОМЕР_3 від 29 липня 2016 року зі строком дії до березня 2018 року та картка № НОМЕР_4 від 17 липня 2018 року зі строком дії до червня 2022 року.

Факт видачі вказаних кредитних карток та використання нею кредитних коштів представник відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував.

З огляду на вищенаведені обставини справи, висновок суду першої інстанції про те, що немає доказів укладення договору кредиту між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 є помилковим.

Крім того, такий висновок суперечить відомостям, відображеним у виписці про рух коштів за кредитними картками ОСОБА_1 , з яких вбачається, що відповідачка впродовж 2006 - 2020 років користувалась кредитними коштами, здійснювала покупки та поповнювала кредитні картки (а.с.91-98).

Також апеляційний суд вважає, що факти звернення відповідачки із письмовими листами до АТ КБ «ПриватБанк» для перевірки зняття кредитних коштів та в Галицьке відділення поліції Тисменицького відділу ГУНП в Івано-Франківській області з приводу з`ясування недостачі грошових коштів на її кредитній картці не можуть слугувати доказом відсутності у сторін правовідносин з приводу укладення кредитного договору, оскільки відповідачкою не надано жодних доказів того, що виданими кредитними картками користувалась не вона, а інша особа.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 12 вересня 2019 року у відповідачки ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 51 603,21 грн, з яких:

- 19 563,53 грн - заборгованість за тілом кредиту;

- 11 730,91 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 16 575,28 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

- 800,0 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн;

- 500 грн - штраф (фіксована частина);

- 2 433, 49 грн - штраф (процентна складова) (а.с.8-12).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Апеляційний суд зауважує, що у анкеті-заяві позичальника від 13 листопада 2006 року, підписаній ОСОБА_1 , відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання по сплаті коштів та не визначено розмір неустойки.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 547 ЦК України).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту за користування кредитними коштами. Вимога про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами Банком не заявлялась.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 листопада 2006 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ та на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як на невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, та інші умови.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка ОСОБА_1 , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 13 листопада 2006 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису позичальника.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (13 листопада 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03 жовтня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правила надання банківських послуг у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи, аніж для споживача.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також відсутності підпису позичальника у Довідці про умови кредитування та витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнавались позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 січня 2015 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні з ОСОБА_1 кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а сторонами було дотримано форми кредитного договору у частині визначення розміру неустойки.

Таким чином, вищенаведене не враховано судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання в розмірі 16 575 грн, пенею за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн - в розмірі 800 грн та штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн, штрафу (процентна складова) в розмірі 2 433,49 грн не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 13 листопада 2006 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, апеляційний суд приходить до висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідачка ОСОБА_1 мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати заборгованості за пенею та штрафів за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Не підлягають також задоволенню вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 11 730,91 грн, оскільки така є складовою частиною загальної суми отриманого кредиту, тобто суми 19 563,53 грн. Відтак названа сума, як окрема частина визначеної Банком заборгованості, не підлягає стягненню, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 вересня 2020 року по справі №293/599/19-ц.

Разом з тим, як було зазначено вище, з виписки про рух коштів за виданими ОСОБА_1 кредитними картками, остання за весь період користування кредитними коштами, знімала готівку у банкоматі, здійснювала інші операції щодо купівлі продуктів у магазині (а.с.91-98)

Тобто ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, що підтверджується випискою по його рахунку і підтверджує факт отримання коштів банку. Оскільки ОСОБА_1 користувалася коштами банку та не повернула їх, АТ КБ «ПриватБанк» правомірно визначило до стягнення з відповідачки тіла кредиту у розмірі 19 563,53 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення на користь банку пені та штрафів є безпідставними та на увагу не заслуговують з підстав наведених у цій постанові.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 30 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , рахунок № НОМЕР_6 ) заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 13 листопада 2006 року станом на 12.09.2019 року у розмірі 19 563 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят три) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 25 січня 2021 року.