єдиний унікальний номер справи 531/421/21
номер провадження 2/531/250/21
10 серпня 2021 року м. Карлівка
Карлівський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді Попова М.С.,
за участю секретаря - Клименко Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
Позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником спірного будинку. У ньому позивач проживав з дружиною ОСОБА_6 з 09.03.2013. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7 , 2013 року народження та дочку ОСОБА_8 , 2018 року народження. У будинку також проживали три сини ОСОБА_6 від першого шлюбу: ОСОБА_9 , 1998 року народження, ОСОБА_2 , 2002 року народження, ОСОБА_4 , 2005 року народження. Фактично шлюб розпався у 2019 році та ОСОБА_6 , не чекаючи розлучення, забрала дітей та виїхала на батьківщину, до Азейбарджану. Заочним рішенням Карлівського районного суду від 29.01.2021 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визначено місце проживання дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_12 з матір`ю. Після виїзду ОСОБА_2 , діти проживают постійно з нею. Оскільки, реєстрація відповідачів в будинку порушує законне право позивача, як власника, вільно розпоряджатися таким майном, він звернувся до суду з цим позовом і просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом.
Позивач в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити, а також вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відзив на позов від відповідачів до суду не надходили, тому суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази окремо та в їх сукупоності, суд приходить до наступних висновків.
Конституція України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку ), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Позивач є одноосібним власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування (а.с.6), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7).
Відповідачка ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, що підтверджується доданою копією заочного рішення суду від 29.01.2021, яким шлюб було розірвано (а.с.12-13).
Згідно запису у Домовій книзі (а.с.8-11) відповідачі зареєстровані у спірному будинку. Даний факт також підтверджується довідкою ВК Карлівської міської ради (а.с.21), де також зазначено, що ОСОБА_5 17.03.2021 знятий з реєстрації за спірною адресою.
Про відсутність відповідачів у належному позивачу будинку свідчить Акт обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 (а.с.14).
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу Українита статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення відповідачки ОСОБА_2 та її дітей права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_2 , вказуючи на те, що відповідачі, не будучи членами сім`ї позивача, протягом тривалого часу не проживають в будинку та не несуть тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном.
Згідно із ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідачі не являється членом сім`ї позивача, тривалий час не проживають в спірному будинку, не ведуть нарівні із позивачем, як власником будинку, спільне господарство, позивач не чинив перешкод в користуванні будинком, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачам користуватись спірним будинком, судом не встановлено, що, відповідно, порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання осіб відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1,3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_13 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають до задоволення.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знятий з реєстрації за спірною адресою 17.03.2021, що підтверджено довідкою ВК Карлівської міської ради від 29.04.2021, підстави для задоволонення позовних вимоги відносно вказаного відповідача відсутні.
Тож, позовні вимоги ОСОБА_13 підлягають до часткового задоволення.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 383, 391, 403, 406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-281 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, будинком, за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Відповідачу направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Інші учасники справи, а також відповідач, у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М. С. Попов