ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 627/19020/20

провадження № 22-ц/818/5998/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Хорошевського О.М.

суддів: Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Данилюк Надії Володимирівни на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 26 травня 2021 року, постановлене суддею Вовк Л.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 2003 року по 2016 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем . За період подружнього життя позивачем, на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2010 року , придбано та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Однак , гроші на купівлю нерухомості були отримані від матері позивача ОСОБА_4 , яка продала свою квартиру в м. Кіровограді та кошти подарувала дочці у сумі 10 000,00 грн., про що складена відповідна розписка . Особистих коштів позивач на придбання житла не мала, оскільки перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_5 , 2006 року народження. Відповідач також особистих доходів не мав та не приймав участі в оплаті спірної квартири за договором купівлі-продажу . Вказана квартира з січня 2016 року перебуває у користуванні відповідача , позивачка житлом не забезпечена. Питання вирішити мирним шляхом не можливо, тому позивачка вимушена звернутися до суду.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 26 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зауважує, що судом не в повній мірі досліджено матеріали справи, безпідставно не взяв до уваги факт продажу матір`ю квартири грошові від якої були передані на придбання спірного житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не надала суду будь-яких достатніх належних, допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про те, що кошти на покупку спірної квартири належали їй особисто і спірна квартира є особистою приватною власністю.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 25.10.2003 року до 31.03.2016 року , який розірваний рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 31.03.2016 року (а.с. 22-23)

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 13).

У шлюбі, 22.11.2010 року сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 28179837 від 30.11.2010 року власником вказаної квартири є ОСОБА_1 , яка зареєструвала своє право власності 30.11.2010 року в РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» ( а.с. 20).

З матеріалів справи вбачається, що квартиру придбано на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Краснокутського нотаріального округу Соломко С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 144. ( а.с.17-19)

Квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7 22 листопада 2007 року за договором купівлі-продажу за ціною 10000,00 грн.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути поділено між ними в натурі. Якщо сторони не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

При цьому статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Матеріали справи свідчать про те, що мати позивачки ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2007 року продала належну їй квартиру АДРЕСА_2 за 8000,00 грн.

25 серпня 2007 року згідно розписки ОСОБА_4 подарувала донці ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 10000,00 грн на придбання житла-квартири в смт. Краснокутськ Харківської області.

22.11.2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 10000,00 грн.

В п. 13 покупець ОСОБА_7 повідомила продавців, що перебуває у шлюбі і чоловік надав згоду (нотаріально посвідчену) на придбання спірної квартири.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_8 ( ОСОБА_7 ) вказувала, що під час шлюбу вона за власні кошти придбала квартири.

Проте доказів на підтвердження вказаних доказів суду не надано.

Посилання позивачки на отримання від матері грошових коштів на придбання саме цієї квартири судова колегія до уваги не приймає оскільки, за продаж квартири у м. Кіровоград ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) отримала 8000,00 грн, 25.08. 2007 року згідно розписки подарувала донці ОСОБА_7 10000,00 грн., доказів, що саме ці кошти були сплачені за придбання спірної квартири суду не надано. Договір купівлі-продажу не містить жодних посилань про придбання ОСОБА_7 квартири за особисті кошти подаровані їй матір`ю ОСОБА_9 ..

До того ж йдеться не про договір дарування укладений у нотаріальній формі, а про розписку а час складання якої не можна вважати встановленими.

Сама по собі обставин отримання коштів від матері ОСОБА_4 на придбання квартири не спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а інших достовірних та належних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя з огляду на положення статті 60 СК України ОСОБА_7 суду не надала.

При цьому її доводи про те, що ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі не мав доходу, який би дозволив придбати квартиру, не має значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Хорошевський

Судді: А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24.11.2021