Справа № 700/918/20
Провадження № 2/700/56/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року смт.Лисянка

Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Яценко Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Бондарчук Т.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Лисянка цивільну справу №700/918/20, провадження №2/700/56/21 за позовом ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лисянської селищної ради Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Померлий проживав одиноко, не мав близьких та рідних. Позивач протягом п`яти років, а саме до 06.03.2015 року, проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_2 . ОСОБА_1 протягом п`яти років доглядала за ним, а після смерті, похованням та облаштуванням могили займалася одноосібно за власний рахунок.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,38 га.

ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , доглядає його могилу, прийняла спадщину та фактично вступила в управління спадковим майном.

Позивач звернулася до нотаріальної контори із усною заявою про прийняття спадщини, однак у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на земельну ділянку їй було усно відмовлено та роз`яснено процедуру вирішення питання оформлення спадщини у судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить визнати в порядку спадкування право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,38 га, що залишилося після смерті ОСОБА_2 .

Крім того, позивач у позовній заяві звернулася із клопотанням про витребування у відділі Лисянського району Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області документів, що підтверджують присвоєння кадастрового номера :03:001:0692, на земельну ділянку площею 2,38 га, яка належала ОСОБА_2 . Суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити з огляду на те, що позивачем не надано підтвердження виконання вимог передбачених п.4 ч.2 ст.84 ЦПК України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач представник Лисянської селищної ради Черкаської області у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою в якій просив справу розглянути без його участі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши позивача, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно припису ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (відповідно до вимог ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

При цьому згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов`язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Пункт 3 ч.2 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих ним повноважень судом створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів.

Згідно ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 ).

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,38 га.

Позивач, у позовній заяві вказала, що ОСОБА_2 проживав одиноко, близьких та рідних не мав.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що протягом п`яти років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала, та вела спільне господарство з ОСОБА_2 . Вона доглядала за ним, а після смерті, похованням та облаштуванням могили займалася одноосібно за власний рахунок.

Позивач вказала, що є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , доглядає його могилу, прийняла спадщину та фактично вступила в управління спадковим майном.

Однак, на підтвердження своїх тверджень позивач не надала жодного доказу. Зокрема, не зазначено спадкоємцем якої черги вона є та яким чином позивач вступила в управління спадковим майном.

Так, відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері(ст. 1262 ЦК України ).

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (ст. 1265 ЦК України).

Відповідно до Роз`яснення Міністерства юстиції України від 11.10.2011 року щодо окремих питань спадкування:

«У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

"Ступінь споріднення", тобто кількість народжень, що пов`язують між собою двох осіб, які перебувають у родинних зв`язках.

До родичів четвертого ступеня споріднення належать діти рідних племінників та племінниць спадкодавця (двоюрідні онуки та онучки) і рідні брати та сестри його діда та баби (двоюрідні дідта баба).

До родичів п`ятого ступеня споріднення - діти його двоюрідних онуків і онучок (двоюрідні правнуки та правнучки), діти його двоюрідних братів та сестер (двоюрідні племінниці та племінники), діти його двоюрідних дідів та бабок (двоюрідні дядьки та тітки).

Родичі шостого ступеня споріднення це - діти його двоюрідних правнуків та правнучок (двоюрідні праправнуки та праправнучки), діти його двоюрідних племінників та племінниць (троюрідні онуки та онучки), діти його двоюрідних дядьків та тіток (троюрідні брати та сестри).

У п`яту чергу право на спадкування мають родичі четвертого - шостого ступеня споріднення, якщо відсутні спадкоємці перших чотирьох черг (родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення).»

Позивач же у позовній заяві посилається на тай факт, що вона протягом п`яти років проживала з ОСОБА_2 , вела спільне господарство, доглядала, а після смерті здійснила поховання за власний рахунок.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт родинних відносин між позивачем та ОСОБА_2 . У позовній заяві зазначено, що позивач та ОСОБА_2 проживали разом та вели спільне господарство, однак у позовній заяві не ставиться питання про встановлення факту проживання позивача з померлим однією сім`єю. Позивачем взагалі не доведено, що вона є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 ..

У позовній заяві позивач вказала, що звернулася до нотаріуса, щодо оформлення спадщини, однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку, їй було усно відмовлено.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст.1270 цього Кодексу передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України).

Вчинення нотаріусом нотаріальних дій регламентуються Законом України «Про нотаріат» та інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат», визначено перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, серед яких: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

При цьому, в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (яка повинна бути у вигляді саме постанови, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5).

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Твердження позивача щодо усної відмови у видачі постанови у вчинення нотаріальних дій нічим не підтверджені. У матеріалах справи відсутня постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Згідно інформаційної довідки Лисянської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) від 04.12.2020 року Вх.№1925/01-16, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заяви про прийняття спадщини не надходили. Спадкова справа не заводилася.

При цьому, згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, всупереч ст.392 ЦК України, позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування своїх вимог як і не доведено, що він є власником вказаного майна і що його право оспорюється, не визнається іншою особою, або він втратив документ, який засвідчує його право власності. Натомість, як вже було зазначено судом, позивач пропустивши строк на звернення до нотаріуса із заявою на прийняття спадщини, не звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та в подальшому до нотаріуса із наданням всіх необхідних документів з приводу оформлення права власності на спадкове майно, а тому суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання права власності на спадкове майно передчасно, обравши невірний спосіб захисту свого права.

Доводи позивача з приводу того, що вона вважається такою, що прийняла спадщину, як особа, що вступила в володіння (управління) та /або користування спадковим майном суд відхиляє, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про те, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 392, 1216, 1217, 1220, 1223, 1261- 1270, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.01.2021 року.

Суддя Г.М.Яценко