Дата документу 12.08.2021 Справа № 937/8651/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 937/8651/20 Головуючий у 1 інстанції: Редько О.В.
№ 22-ц/807/2632/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.

суддів: Кримської О.М.

Дашковської А.В.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначала, що 09.03.2015 відповідач ОСОБА_2 отримав у позику від неї грошові кошти у сумі 30 000 грн., які він зобов`язався повернути до 30.06.2015, що підтверджується розпискою від 09.03.2015, підписаною відповідачем. У вказаний строк та по теперішній час відповідач в порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув, на її неодноразові прохання про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з відповідача 50 150,66 грн. заборгованості з урахуванням інфляційних збитків і 3% річних. Крім того, позивач зазначала, що вона страждає на тяжкі хронічні захворювання, з приводу яких перебуває на диспансерному обліку і регулярно проходить курси стаціонарного лікування, а тому вона просила поновити строк позовної давності.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач пропустила строк позовної давності та відсутні підстави для його поновлення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження і апеляційна скарга направлені відповідачеві за останньою відомою адресою місця його проживання.

На сайті Запорізького апеляційного суду було розміщено оголошення відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України та повідомлено відповідача по справі ОСОБА_2 про відкриття апеляційного провадження у справі ЄУ № 937/8651/20.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у заяві від 07.04.2021 (а.с.62).

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Встановлено, 09 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошову суму в розмірі 30 000 грн. 00 коп. та зобов`язався повернути вказану суму в строк до 30 червня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.7).

В порушення умов договору відповідач не виконав належним чином зобов`язання по поверненню грошових коштів в повному обсязі, борг позикодавцеві не повернув, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язань.

У ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК У України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Крім того, встановлено, що строк виконання зобов`язання за укладеним договором позики встановлений до 30 червня 2015 року.

Саме зі спливом строку виконання зобов`язання починається перебіг позовної давності, як це визначено в ч. 5 ст. 261 ЦК України.

Строк позовної давності за заявленими у цій справі вимогами сплинув 30.06.2018.

ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним позовом лише 19.11.2020, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 260 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналізуючи зібрані докази у справі, районний суд дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість задоволення позову, оскільки позивачкою був пропущений трирічний строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що на порушення вимог ч.5 ст. 267 ЦК України суд першої інстанції не обговорив питання про поважність пропущення позовної давності, є неспроможними.

Як на підставу поважності причин пропущення строків позовної давності позивачка посилалася на тяжкі захворювання, з приводу яких вона перебуває на диспансерному обліку і щороку проходить стаціонарні курси лікування.

На підтвердження вказаних обставин позивачкою надано суду довідку Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансеру від 15.07.2015 про те, що з 01.07.2015 по 15.07.2015 вона перебувала на стаціонарному лікуванні і їй була проведена операція (а.с.8); довідку Мелітопольського онкологічного диспансеру від 23.10.2020 про те, що вона перебуває на обліку з 16.07.2013 (а.с.10), довідку від 22.10.2020 про перебуванні на стаціонарному лікуванні в ВП «Інфекційна лікарня», в тому числі з 02.11.2015 по 20.11.2015, з 17.10.2016 по 27.10.2016, з 02.04.2018 по 16.04.2018, з 09.10.2018 по 19.10.2018, з 29.07.2019 по 09.08.20 (а.с.9); довідку КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги «ММР ЗО від 28.10.2020 про її перебування на диспансерному обліку з 28.11.2007 (а.с.11).

Проте, наявність у позивачки хронічних захворювань, які були виявлені у неї задовго до виникнення спірних правовідносин, її перебування протягом десяти днів щороку в умовах стаціонару не свідчить про існування об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали її звернення до суду за захистом порушеного права в межах строків позовної давності.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 квітня 2021 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська