ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/161/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

представника апелянта ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/18338/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року, ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 27 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з відповідачкою вони тривалий час були знайомі та зустрічалися. Між ними виникли близькі стосунки, однак шлюбу не реєстрували. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 . Спільне життя між ними не склалось, сім`ю вони не створили та перестали спілкуватися. Після народження сина позивач вважає себе батьком дитини, піклувався та цікавився його життям. Відповідачка у свідоцтві про народження сина ОСОБА_7 записала батьком уявну особу, а саме ОСОБА_8 . Позивач продовжує спілкуватися з сином, опікується ним, матеріально утримує, проте не подав до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання батьком дитини. Крім цього, ОСОБА_2 проведено лабораторний аналіз з метою підтвердження свого батьківства. За результатами експертного заключення про біологічне батьківство №MG18-47766/C1F1 від 08 червня 2018 року вірогідність батьківства ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , становить 99.9999%.

Враховуючи наведене, просив визнати себе батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внести зміни до актового запису про народження житини, записавши батьком ОСОБА_6 ОСОБА_2 , та змінити прізвище дитини - ОСОБА_6 з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », ім`я та по-батькові залишити без змін.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 батьком дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зобов`язано Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) внести зміни до актового запису №147 від 19 січня 2011 року, складеного Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, записавши батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , громадянина України. У решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_5 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 не забезпечила явку до експертної установи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки, син категорично заперечував проти цього. Зазначає, що суд безпідставно посилався на експертне заключення про біологічне батьківство №MG18-47766/C1F1 від 08 червня 2018 року, оскільки медична установа, яка проводила вказане дослідження, не легалізована в Україні.

Враховуючи наведене, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Бочан І.П. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Також суду пояснив, що відповідачка не ухилялася від явки в м.Львів для проведення судових генотипоскопічних (генетичних) експертиз, а не зявлялася з поважних причин.

Зокрема, 07 травня 2019 року та 16 липня 2019 року вона з дитиною в експертну установу не зявилася, оскільки позивач не надав їй коштів для оплати вартості послуг таксі, щоб добратися до м.Львова. 26 грудня 2019 року вона не могла зявитися за станом здоровя, оскільки в неї була зламана рука, а 25 вересня 2020 року дитина категорично відмовилася їхати в м.Львів для проведення експертизи, що вона зафіксувала на відео та відповідний запис надала суду.

Позивач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19 січня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції вбачається, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації народжень 19 січня 2011 року зроблений відповідний актовий запис за №147 (а.с.13).

Як вбачається із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження ТГ№137771 від 19 січня 2011 року, батьком дитини - ОСОБА_6 зазначено ОСОБА_8 , матір`ю ОСОБА_5 . Відомості про батька записані за вказівкою матері, згідно з ч.1 ст.135 СК України (а.с.12).

Встановлено, що позивач вважає себе батьком дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , піклується про нього, матеріально утримує та стверджує, що саме він є біологічним батьком цієї дитини.

14 червня 2018 року начальником служби у справах дітей Тернопільської РДА Романцовим О.С. проведено бесіду із дитиною ОСОБА_6 , про що складено відповідну довідку, з якої вбачається, що під час бесіди дитина почувала себе нервово, впадала в стресовий стан, не бажала спілкуватись з матір`ю, плакала. Дитина відмовлялась спілкуватись з матір`ю та йти з нею (а.с.133).

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 14 червня 2018 року працівниками служби у справах дітей Тернопільської РДА в с.Петрики з метою вивчення ситуації щодо повернення дитини ОСОБА_6 зазначено, що в дитини ОСОБА_6 теплі, довірливі стосунки з ОСОБА_2 . Дитина називає його татом, разом проводять час дозвілля (а.с.134).

З наданого позивачем в суді першої інстанції електронного доказу вбачається, що в травні-червні 2018 року неповнолітній ОСОБА_6 проживав у позивача за місцепроживанням останнього у селі Петрики Тернопільського району Тернопільської області, повертатись у місто Тернопіль до матері не хотів, називав позивача татом.

Судом з метою з`ясування обставин у справі, сприяння позивачу у з`ясуванні обставин, які підлягають доказуванню, у даній справі 12 березня 2019 року, 31 травня 2019 року, 04 листопада 2019 року, 23 червня 2020 року призначались судові генотипоскопічні (генетичні) експертизи, на вирішення яких було поставлено запитання: чи є ОСОБА_2 біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ?

На виконання призначених судом експертиз, судовим експертом були подані суду повідомлення про неможливість її проведення у зв`язку із нез`явленням ОСОБА_5 із дитиною ОСОБА_6 до експертної установи, що унеможливило відібрання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи.

З наданого представником відповідача електронного доказу DVD диску із відповідним відеозаписом вбачається, що ОСОБА_6 відмовився прибути до експертної установи для відібрання генетичних взірців з метою проведення молекулярно-генетичної експертизи.

Встановлено, що судова генотипоскопічна (генетична) експертиза не була проведена внаслідок не явки відповідача ОСОБА_5 та не забезпечення нею, як матір`ю неповнолітнього, з`явлення ОСОБА_6 до експертної установи для надання біологічного матеріалу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права, зауважив, що «на сьогодні ДНК тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (Kalacheva v Russia, №3451/05 від 07.05.209 року).

Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогодні це єдиний метод точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії справ.

Зазначений висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №592/4443/17.

Судом установлено, що у даній справі 12 березня 2019 року, 31 травня 2019 року, 04 листопада 2019 року, 23 червня 2020 року призначались судові генотипоскопічні (генетичні) експертизи, на вирішення яких було поставлено запитання: чи є ОСОБА_2 біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ?

Зазначені судові експертизи не було проведено внаслідок неявки відповідачки ОСОБА_5 та не забезпечення нею, як матір`ю неповнолітнього, з`явлення ОСОБА_6 до експертної установи для надання біологічного матеріалу, що підтверджено повідомленнями судового експерта про неможливість проведення експертизи від 17 липня 2019 року №10/492, від 27 грудня 2019 №10/1024, 10/1077 та від 28 вересня 2020 року №14/730 (а.с.107-108, 154-156, 214-215).

При цьому проведення вказаної експертизи має для позивача вагоме значення, у тому числі для з`ясування усіх обставин, що засвідчують походження дитини ОСОБА_6 від ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

В судовому засіданні встановлено, що 27 грудня 2019 року відповідачка звернулася в КНП Тернопільська університетська лікарня Тернопільської обласної ради з приводу отриманої 25 грудня 2019 року травми лівої руки та була госпіталізована. 27 грудня 2019 року проведено операційне втручання. (а.с.163, 164).

Таким чином колегія суддів погоджується із доводами апелянтки про те, що 26 грудня 2019 року вона не мала можливості зявитися в м.Львів для проведення експертизи з поважнихз причин.

Однак, крім 26 грудня 2019 року, відповідачка ще тричі не зявлялася з дитиною в Львівський НДЕКЦ для проведення молекулярно-генетичної експертизи, а саме: 07 травня 2019 року (згідно ухвали від 12 березня 2019 року), 16 липня 2019 року (згідно ухвали від 31 травня 2019 року) та 25 вересня 2020 року (згідно ухвали від 23 червня 2020 року).

Посилання представника апелянтки на відсутність коштів для того, щоб добратися у м.Львів, а також на відмову дитини апеляційний суд не може вважати поважними причинами незявлення для проведення експертизи.

Системне та неодноразове ухилення відповідачки від проведення судово-генетичної експертизи шляхом нез`явлення її та дитини до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та дає суду можливість визнати факт, який вона заперечує, та встановити походження дитини від позивача, виходячи з інтересів дитини.

Такий висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 16 травня 2018 року справа № 760/3977/15-ц.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 14 червня 2018 року працівниками служби у справах дітей Тернопільської РДА в с.Петрики з метою вивчення ситуації щодо повернення дитини ОСОБА_6 зазначено, що в дитини ОСОБА_6 теплі, довірливі стосунки з ОСОБА_2 . Дитина називає його татом, разом проводять час, дозвілля.

З огляду на викладене, апеляційний суд, врахувавши перешкоди, що чинились відповідачкою з метою недопущення проведення судової генотипоскопічної (генетичної) експертизи та неможливість її проведення без вилучення біологічного матеріалу неповнолітнього ОСОБА_6 , дійшов висновку про доведеність факту батьківства ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також суд першої інстанції вірно взяв до уваги експертне заключення про біологічне батьківство №MG18-47766/C1F1 від 08 червня 2018 року, складене «Medical Genomics Ltd.», згідно якого вірогідність батьківства ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , становить 99.9999% (а.с.36).

Так, Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі Постанова) роз`яснив судам, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до пункту 9 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доводи апелянта про те, що експертне заключення про біологічне батьківство №MG18-47766/C1F1 від 08 червня 2018 року не має юридично значимих наслідків, колегія суддів до уваги не бере, оскільки відповідачка не надала належних та допустимих доказів на спростування факту походження дитини від позивача та відсутності кровного споріднення між ним та дитиною.

Вказане заключення не слугувало єдиною підставою для задоволення позову та оцінено судом в сукупності із іншими доказами.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 18 січня 2021 року.

Головуючий

Судді