Провадження № 2/761/2681/2021
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.
при секретарі: Горпенюк М.А.,
за участі представників відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Окремого контрольно пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, треті особи: ОСОБА_4 , Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, треті особи: Окремий контрольно пропускний пункт «Київ» Державної прикордонної служби України, військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.
Під час слухання справи було замінено відповідача Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на Окремий контрольно пропускний пункт «Київ» Державної прикордонної служби України.
В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача завдану неправомірними діями матеріальну шкоду в розмірі 16 000,00 грн.

Вимоги обгрунтовані тим, що 20.11.2018 року позивач разом з ОСОБА_4 проходили митний контроль в аеропорту «Бориспіль», проте ОСОБА_4 було відмовлено в перетині державного кордону України так як існує тимчасове обмеження у праві виїзду з України згідно постанови Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби у Полтавській області від 13.03.2018 року.

Як зазначає позивач, вони прямували на відпочинок до Турецької республіки та за придбану путівку сплатили 16 000,00 грн.

Туристична агенція відмовила у поверненні грошових коштів у зв`язку з відсутністю вини туроператора.

А тому на підставі положень статей 22 та 1174 ЦК України позивач звернулась до суду з даним позовом.

21.12.2020 року до суду надійшов відзив Окремого контрольно пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що будь-яких рішень про відмову у перетині державного кордону 20.11.2018 року стосовно позивача не приймалось. Позивачем самостійно прийнято рішення не виїжджати з території України, що призвело до добровільної відмови від комплексу туристичних послуг, передбачених Договором на туристичне обслуговування від 02.11.2018 року.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Треті особи - ОСОБА_4 та Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України в судове засідання представників не направили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, враховуючи відзив відповідача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 02 листопада 2018 року ОСОБА_3 сплатила за туристичні послуги 16 000,00 грн.

Як вбачається з копії Договору на туристичне обслуговування від 02.11.2018 року, в період з 21.11.2018 року по 28.11.2018 року ОСОБА_3 мала здійснити туристичну поїздку до Республіки Туреччина.

20.11.2018 р. о 23:10 год. у пункті пропуску для повітряного сполучення "Бориспіль" під час здійснення прикордонного контролю на виїзд з України пасажирів рейсу № 2331 сполученням "Київ - Анталія" відносно громадянина України ОСОБА_4 , відбулось спрацювання бази даних системи "Гарт-1" Державної прикордонної служби України з індексом "Н" (обмеження виїзду).

Рішенням від 20.11.2018 р. начальника ВІДІПС з персоналу ВПС "Бориспіль (термінал D)" старшим лейтенантом ОСОБА_5 . ОСОБА_4 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України громадян України", у тому числі у зв`язку з наявністю у базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу відповідно до постанови Кременчуцького РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області від 13.03.2018 р. ВП № 30454168 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, або відповідно до ст. 20 Закону України "Про державну прикордонну службу України" відсутні дійсні документи на право перетинання державного кордону.

Не погодившись з вищевказаним рішенням ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Державної Прикордонної Служби України, в якій просили: визнати неправомірним рішення про відмову в перетині державного кордону України від 20.11.2018 р. відносно ОСОБА_4 ; стягнути на користь ОСОБА_3 завдану неправомірними діями матеріальну шкоду в розмірі 16000 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2019 року у справі №440/774/19 визнано неправомірним рішення начальника ВІДІПС з персоналу ВПС "Бориспіль (термінал D)" старшого лейтенанта ОСОБА_5 від 20.11.2018 р. про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину ОСОБА_4 та закрито провадження у справі № 440/774/19 в частині позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення на її користь завданої неправомірними діями матеріальної шкоди в розмірі 16000 гривень, оскільки вказана позовна вимога не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1174 цього Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За змістом зазначених норм відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу.

Для застосування такого виду відповідальності, який передбачений вищезазначеними нормами є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Згідно з вимогами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Під час судового засідання встановлено, що відносно позивача не приймалось будь яких рішень щодо обмеження у праві виїзду за межі України, вона в добровільному порядку відмовилась від отримання послуг за Договором на туристичне обслуговування від 02.11.2018 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А тому повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 141, 213, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до Окремого контрольно пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, треті особи: ОСОБА_4 , Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про відшкодування шкоди відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 07 червня 2021 року

Суддя: Н.Г.Притула