Провадження № 2/760/1694/21
Справа № 760/3216/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2021 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.;

представника позивача: Колесникова Я.С. (ордер від 01.02.2020);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_3 ) про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позов та його обґрунтування

05.02.2020 від ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява до ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд:

- розірвати укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 договір № 1 купівлі-продажу майнових прав від 12.09.2018;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 870 774,89 грн.,

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн моральної шкоди,

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.09.2018 між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, було укладено договір № 1 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого відповідач продав, а позивач купила майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру загальною площею 32,2 кв.м., розташовану в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 811 440,00 грн.

Відповідно до п.п. 5.2.4, 5.2.5 та п.2.6 договору, відповідач у строк до 4 кварталу 2018 року зобов`язався забезпечити будівництво об`єкту капітального будівництва, ввести його в експлуатацію, здійснивши оформлення права власності на об`єкт - квартиру, отримати витяг про реєстрацію права власності, який видати позивачу.

Позивач повністю виконав умови договору купівлі-продажу від 12.09.2018 сплативши повну вартість майнових прав, що підтверджується довідкою про оплату 100% майнових прав.

Водночас, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, будівництво будинку протягом більше ніж 2 років не ведеться взагалі. Крім того, даний об`єкт забудови має ряд проблем: при здійсненні будівництва забудовником не було дотримано вимог архітектурно-будівельного законодавства; при здійснені пошуку на сайті ДАБІ України дозвільних документів на початок підготовчих чи будівельних робіт немає, декларація на початок будівельних робіт до органів ДАБІ не подавались та не реєструвались; земельна ділянка на якій здійснюється будівництво знаходиться у межах зсувонебезпечної зони м. Києва, тому улаштування підпірних стін без погодження відповідних органів є порушенням вимог протизсувного режиму міста; наразі власником земельної ділянки є ОСОБА_3 , яким ініційовано судові спори щодо розірвання договору суперфіцію та скасування реєстрації незавершеного будівництва за ОСОБА_4 у зв`язку з численними порушеннями вимог чинного законодавства.

На підставі наведеного, враховуючи односторонню відмову відповідача від виконання своїх зобов`язань за договором, позивач просить суд розірвати договір № 1 купівлі-продажу майнових прав від 12.09.2018.

Враховуючи прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач нарахував до стягнення з відповідача також 3% річних за період з 01.01.2019 по 01.02.2020 у сумі 26 471,57 грн та інфляційних втрат за період з 01.01.2019 по 01.02.2020 у сумі 32 863,32 грн.

Крім того, позивач стверджує, що діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку позивач оцінює в 30 000,00 грн.

Заява про усунення недоліків позовної заяви

27.02.2020 від ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками в тому числі з позовною заявою викладеною у іншій редакції.

Позивач обґрунтував вимогу про стягнення 30 000,00 грн. моральної шкоди тим, що він зазнав моральних та душевних страждань у зв`язку з обманом відповідача та невиконання ним зобов`язань щодо будівництва. Позивач після укладення договору сподівалась на його порядність, проте після неодноразових фактів порушення умов договору, після фактичної відмови виконувати його та повертати гроші - знаходилась в постійному стресі, постійно переживала та зверталась за лікарською допомогою з приводу розладу здоров`я спричиненого хвилюваннями, постійними стресами, нервовим напруженням, внаслідок чого змушена проходити регулярне лікування та нагляд у лікарів-спеціалістів.

Щодо правової позиції відповідача

Станом на день винесення рішення відзив на позовну заяву не надійшов.

При цьому, суд враховує, що наявними в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджується отримання відповідачем, зокрема, 21.05.2021 ухвали суду від 25.03.2020, яка направлялась відповідачу (а.с. 195), що свідчить про обізнаність відповідача про існування даного судового провадження.

Таким чином, станом на день винесення рішення відповідачу відомо про існування даного судового провадження, строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву сплив (навіть з урахуванням строку поштового обігу). При цьому будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Рух справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2020 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Жовноватюк В.С. (а.с. 1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13.02.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав, залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків (а.с. 33).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28.02.2020 позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження (а.с. 67-68).

В судовому засіданні 26.08.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.11.2020 (а.с. 135-136).

Судове засідання 11.11.2020 було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді в справі на лікарняному, наступне судове засідання призначено на 25.02.2021 (а.с. 143-144).

Розпорядженням в.о. керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 93 від 03.02.2021 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В.С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с. 148).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. ( а.с. 149).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.02.2021 цивільну справу № 760/3216/20 прийнято до розгляду новим складом суду, підготовче засідання призначено на 25.03.2021 ( а.с. 150 -152).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.03.2021 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті на 23.06.2021. (а.с. 189-192).

Явка учасників у судове засідання

В судове засідання 23.06.2021 з`явився представник позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ вжив всіх залежних від нього заходів задля створення для сторін рівних можливостей відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

- Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

- Матеріалами справи підтверджено, що 12.09.2018 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір №1 купівлі-продажу майнових прав (а.с. 18-20), відповідно до умов якого:

- продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що визначають загальні положення про купівлю-продаж (п. 2.1 договору);

- сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_4 з наступними характеристиками: квартира, 1-кімнатна, загальна площа 32,2 кв.м. на 1 поверсі (п. 2.2 договору);

- плановий термін закінчення будівництва - 3 квартал 2018 року. Отримання документів 4 квартал 2018 року (п. 2.6 договору);

- майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором закріплюється за покупцем у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав. Довідка підписується продавцем не пізніше 3 робочих днів з дати здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав, що визначена у п. 4.2 цього договору (п. 3.1 договору);

- орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення договору складає 811 440 грн, еквівалентно 28 980 доларів США (п. 4.2 договору);

- після повної сплати покупцем вартості майнових прав за об`єкт нерухомості , визначений п. 2.2 даного договору, продавець видає йому довідку про оплату 100% майнових прав на об`єкт нерухомості згідно цього договору (п. 4.7 договору);

- покупець має право відмовитись від цього договору, шляхом дострокового розірвання цього договору та з отриманням від продавця всієї суми сплачених грошових коштів, еквівалентних доларам США (п. 5.3.1.1 договору);

- продавець гарантує, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору (п. 5.5.1 договору);

- у випадку розірвання цього договору з ініціативи покупця, на умовах, викладених у цьому договорі, продавець протягом 30 банківських днів з моменту розірвання договору повертає отриманні грошові кошти від покупця (п. 6.1. договору);

- договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами або їх уповноваженими представниками і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором, якщо він не буде припинений раніше у відповідності до положень цього договору та чинного законодавства України (п. 8.1. договору);

- цей договір може бути припинений (п. 8.2. договору):

- у випадках, встановлених договором (п. 8.2.1 договору),

- у випадках встановлених законодавством України (п. 8.2.2. договору);

-покупець має право до запланованої дати введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію розірвати цей договір на умовах викладених у ньому, надавши письмову належним чином оформлену заяву на розгляд продавця (п. 8.6 договору);

-розірвання договору до запланованої дати введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію з ініціативи покупця оформляється шляхом підписання угоди про розірвання відповідного договору (п. 8.7 договору);

Відповідно до довідки про оплату 100% майнових прав від 12.09.2018 виданої ОСОБА_2 , ОСОБА_1 станом на 12.09.2018 здійснила оплату відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №1 від 12.09.2018 у повному обсязі, а саме у сумі 811 440,00 грн, що еквівалентно 28 980 доларів США (а.с. 21).

Відповідно до Акту прийому-передачі грошових коштів №1 від 12.09.2018 замовник 12.09.2018 передав, а виконавець прийняв грошові кошти у розмірі 811 440 грн, що еквівалентно 28 980 доларів США за квартиру під будівельним номером АДРЕСА_4 (а.с. 22).

З метою мирного та позасудового врегулювання спору ОСОБА_5 (представник ОСОБА_1 , яка діяла на підставі доручення) зверталась до ОСОБА_2 з претензією - вимогою про сплату боргу в розмірі 860 506,56 грн. (а.с. 23). До матеріалів справи додано також докази направлення зазначеної претензії відповідачу (а.с. 25).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.06.2018 реєстраційний номер об`єкта 000, незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа 2 343,9 кв.м., готовність об`єкта незавершеного будівництва складає 54%, власник - ОСОБА_2 (а.с. 26).

Згідно акту про показники об`єкта нерухомого майна складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 , 03.02.2020 проведено огляд та технічну інвентаризацію недобудови, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 27) Відповідно до проведеної інвентаризації встановлено, що недобудова складається з цокольного поверху та підвалу-паркінгу. Конструктивні елементи не оздоблені, знаходяться у будівельному стані. На будівельних лісах, устаткуванні та металевих опорах є ознаки корозії. Оглядом прилеглої території встановлено, що об`єкт в деяких місцях покритий рослинністю та брудом, що свідчить про відсутність будь-яких будівельних робіт більше 2 років. Очищення прилеглої території також не здійснювалось.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/9481/18 від 12.04.2018 накладено арешт на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером №:72:184:0082 та об`єкт незавершеного будівництва на ній, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 28-29).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.09.2019 у справі № 761/33791/2019 накладено арешт на майно належне ОСОБА_2 , в тому числі і на земельну ділянку з кадастровим номером №:72:184:0082 та об`єкт незавершеного будівництва на ній, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 30-31).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 04.05.2020 землевласником земельної ділянки з кадастровим номером № :72:184:0082 є ОСОБА_7 , правокористувачем є ОСОБА_2 , вид іншого речового права - право забудови земельної ділянки (суперфіцій), зі строком дії 24.02.2020 (а.с. 86-87).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.05.2020 незавершене будівництво, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 перебуває у власності ОСОБА_2 (а.с. 88-103).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.08.2020 незавершене будівництво, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 перебуває у власності ОСОБА_2 (а.с.115-122).

Відповідно до Висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 27.08.2020 ухваленого за результатами розгляду скарги ОСОБА_8 від 27.07.2020 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28.07.2020 за № К-21178 на рішення від 26.06.2018 № 41802036 прийняте державним реєстратором філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Грусевичем С.Г. щодо державної реєстрації права власності на незавершене будівництво, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухоме майна 000) колегією рекомендовано скаргу ОСОБА_8 від 27.07.2020 задовольнити в повному обсязі та скасувати рішення від 26.06.2018 № 41802036, прийняте державним реєстратором Грусевичем С.Г. (а.с. 183-184).

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 16.09.2020 № 3194/5 «Про задоволення скарги» наказано скаргу ОСОБА_8 від 27.07.2020 задовольнити у повному обсязі, скасувати рішення від 26.06.2018 № 41802036, прийняте державним реєстратором філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Грусевичем С.Г. (а.с. 183).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17.02.2021 право власності на незавершене будівництво, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_2 припинено 22.12.2020 на підставі наказу виданого Міністерством юстиції України (а.с. 162-165).

Норми права, які застосував суд, та мотиви суду

Щодо вимоги про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ч.2 ст.190 ЦК України майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (ч. 2 ст. 656 ЦК України).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому (п. 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, провадження № 14-270цс19).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру (а.с. 18-20).

Згідно з ст.ст. 626,627 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Позивач стверджує, що на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 1 від 12.09.2018 оплатила повну вартість у сумі 811 440,00 грн.

Так, на підтвердження зазначеного позивачем долучено до матеріалів справи довідку про оплату 100% майнових прав від 12.09.2018, яка видана ОСОБА_2 (а.с. 21) та акт прийому-передачі грошових коштів №1 від 12.09.2018 (а.с. 22).

Суд дослідивши подані документи, зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, за цими правилами суд повинен надати оцінку усім доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», встановлено, що Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18) про факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси товариства.

Якщо вказані кошти вносились у готівковій формі, то доказом може бути прибуткові та видаткові касові ордери, а якщо у безготівковій, то таким доказом може бути відповідна банківська виписка (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 686/19271/19, провадження № 61-9459св20).

Однак таких доказів матеріали справи не містять.

Водночас, суд зазначає, що на сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Крім того, суд бере до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) зазначено наступне:

«У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками».

З врахуванням «балансу вірогідностей», виходячи з поданих сторонами доказів, суд приходить висновку, що довідка та акт підтверджують факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав. Протилежного відповідачем не доведено: факт отримання визначеної кошти від позивача на виконання умов договору не спростовано, як і не доведено факт виконання своїх зобов`язань за таким договором.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).

Відповідач за умовами договору № 1 купівлі-продажу майнових прав від 12.09.2018 зобов`язався у плановий термін закінчити будівництво - 3 квартал 2018 року. Отримати документи 4 квартал 2018 року (п.2.6 договору).

На момент ухвалення рішення, матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Натомість, згідно акту про показники об`єкта нерухомого майна (а.с. 27) встановлено, що на устаткуванні та металевих опорах є ознаки корозії. Оглядом прилеглої території встановлено, що об`єкт в деяких місцях покритий рослинністю та брудом, що свідчить про відсутність будь-яких будівельних робіт більше 2 років. Очищення прилеглої території також не здійснювалось.

На підставі наведеного, судом встановлено, що відповідачем істотно порушено умови договору купівлі-продажу майнових прав № 1 від 12.09.2018.

Крім того, судом встановлено, що на даний час відповідач вже не зможе виконати умови договору купівлі-продажу майнових прав № 1 від 12.09.2018, оскільки:

- відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 16.09.2020 №3194/5 «Про задоволення скарги» скаргу ОСОБА_8 від 27.07.2020 задоволено, скасовано рішення від 26.06.2018 № 41802036, прийняте державним реєстратором філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Грусевичем С.Г. (а.с. 183);

- згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17.02.2021 право власності на незавершене будівництво, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_2 припинено 22.12.2020 на підставі наказу виданого Міністерством юстиції України. (а.с.162-165).

Отже, судом встановлено, що право власності відповідача на об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 припинено.

Крім того, як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 04.05.2020 землевласником земельної ділянки з кадастровим номером №:72:184:0082 є ОСОБА_7 , правокористувачем є ОСОБА_2 , вид іншого речового права - право забудови земельної ділянки (суперфіцій), зі строком дії 24.02.2020 (а.с. 86-87).

На підставі наведеного, судом встановлено, що право забудови земельної ділянки, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 закінчилось 24.02.2020. Доказів продовження дії речового права матеріали справи не містять.

Резюмуючи, суд приходить висновку, що відповідач допустив істотне порушення умов договору та за вказаних обставин відповідач не довів як те, що виконав умови договору, так і те, що зможе в подальшому виконати умови договору купівлі-продажу № 1 від 12.09.2018, у зв`язку з чим позовна вимога про розірвання вказаного договору підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 811 440,00 грн сплачених на виконання умов договору

Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Тобто, правовим наслідком розірвання договору є відшкодування збитків.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як вже встановлено судом, позивач сплатив відповідачу 811 440,00 грн. на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 1 від 12.09.2018.

В свою чергу, відповідачем взяті на себе зобов`язання за договором не виконано, житловий будинок не збудовано і не введено в експлуатацію, об`єкт нерухомості у власність позивачу не передано.

Зважаючи на викладене, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 811 440,00 грн збитків, завданих розірванням договору, підлягає задоволенню повністю у заявленому розмірі.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

За змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Як зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

За змістом постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 № у справі 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, виникає у кредитора внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, оскільки в даній справі у відповідача виникає обов`язок щодо сплати позивачу 811 440,00 грн саме у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу майнових прав № 1 від 12.09.2018 та стягненням відповідної суми даним рішенням суду, то і право на нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України у позивача виникне з моменту прострочення виконання боржником (вступу в силу цього рішення).

Доводи позивача про те, що до вказаних правовідносин слід застосовувати положення ст. 1212 ЦК України є помилковими, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що:

«Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

В даному ж випадку, відповідач набув кошти у сумі 811 440,00 грн на підставі договору та на виконання його умов, договір не визнаний недійсним чи нікчемним, а розірвання договору через суд шляхом ухвалення відповідного рішення, не може свідчити про те, що правова підстава набуття цих коштів відповідачем була відсутня.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди

Згідно з п. 3 ч. 2 ст.11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ст. 1167, ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Крім того, згідно приписів ст. 611 ЦПК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Договором купівлі-продажу не передбачено права покупця на стягнення моральної шкоди, чого також не передбачено нормами закону, які регулюють правовідносини у сфері купівлі-продажу.

У відповідності до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №375/2051/18 (провадження № 61-11639ск19) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної шкоди, калькуляції розрахунку, яким вона керувалась заявляючи до стягнення відповідну суму моральної школи, доказів причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком сторони.

На підставі наведеного, позовна вимога про стягнення з відповідача 30 000,00 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягає з підстав її недоведеності.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судовий збір у сумі 3 499,49 грн (90% від сплаченої позивачем при зверненні до суду суми судового збору - 3 888,32 грн), суд покладає на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів, - задовольнити частково.

Розірвати укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір № 1 купівлі-продажу майнових прав від 12.09.2018.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) 811 440,00 грн (вісімсот одинадцять тисяч чотириста сорок гривень).

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) 3 499,49 грн (три тисячі чотириста дев`яносто дев`ять гривень сорок дев`ять копійок) судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич