Справа № 219/6937/20
Провадження № 2/219/300/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого - судді Дубовика Р.Є., за участю секретаря судового засідання Кривошапко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суді у м. Бахмуті у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому 27 жовтня 2020 року уточнив, до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31672,82 грн., моральшу шкоду у розмірі 10000 грн. та понесені ним судові витрати при зверненні до суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 02 квітня 2001 року. Згідно з наказом № 38 від 02 квітня 2020 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. На час його звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість з заробітної плати за період з 01 серпня 2019 року по 02 квітня 2020 року у розмірі 28715,57 грн. Проте остаточний розрахунок з виплати заборгованості з заробітної плати з ним проведено лише 13 серпня 2020 року. Таким чином, період затримки розрахунку складає з 02 квітня 2020 року по 13 серпня 2020 року. За цей період було 90 робочих днів. Оскільки його середньоденний заробіток складає 351,98 грн., то розмір його середнього заробітку складає 31672,82 грн. (351,98 грн. х 90 днів). Зазначає, що вказані дії відповідача вважає незаконними та просить суд стягнути з відповідача вказані суми заборгованості.

Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено по вказаній справі судове засідання.

12 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позовні вимоги. Зазначив, що ним виконано зобов`язання із виплати заборгованості з заробітної плати у повному обсязі: 23 липня 2020 року на картковий рахунок позивача перераховано 1673,88 грн. та 13 серпня 2020 року за відкритим виконавчим провадженням № 62775517 на користь ОСОБА_1 перераховано 27041,69 грн. Враховуючи розмір недоплаченої суми заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості та дії відповідача щодо її виплати, просив застосувати принцип розумності, справедливості та пропорційності, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 10000 грн., в частині стягнення моральної шкоди просив задовольнити вимоги позивача у розмірі 1000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити (а.с. 38-44).

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи без їх участі.

Відповідач ПрАТ «Вістек», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, участь свого представника у судовому засіданні не забезпечив.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту статті 12 ЦПК України видно, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно з записами у трудовій книжці, позивач ОСОБА_1 з 02 квітня 2001 року по 02 квітня 2020 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Машинобудівний завод «Вістек» (далі - ПрАТ «Вістек) та на час звільнення обіймав посаду водія автомобіля в автотранспортному цеху (а.с. 5-9).

Трудові відносини між сторонами припинено на підставі ст. 38 КЗпП згідно з наказом № 38 від 02 квітня 2020 року, про що свідчить наявний у трудовій книжці запис № 11 (а.с. 5-9).

Згідно з довідкою ПрАТ «ВІСТЕК» № 589/23 від 11 червня 2020 року, розмір грошових виплат, які ОСОБА_1 повинен був отримати при звільненні 02 квітня 2020 року, тобто заробітна плата до виплати складає 28715,57 грн., з яких: за серпень 2019 року - 1673,88 грн., за вересень 2019 року - 3395,34 грн., за жовтень 2019 року - 2563,10 грн., за листопад 2019 року - 3369,12 грн, за грудень 2019 року - 3152,95 грн., за січень 2020 року - 2398,78 грн., за лютий 2020 року - 3095,47 грн., за березень 2020 року - 6719,50 грн., за квітень 2020 року - 2347,43 грн. (а.с. 10).

28 липня 2020 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ, яким стягнуто з ПрАТ «Вістек» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату, яка утворилася станом на день звільнення 02 квітня 2020 року, у розмірі 28715,57 грн. (а.с. 62).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено у судовому засіданні, при звільненні з підприємства 02 квітня 2020 року та станом на час звернення позивача до суду за позовною заявою 23 липня 2020 року остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, при цьому, відповідачем визнається, що у строки, встановлені частиною 1 ст. 116 КЗпП України, він не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства, при звільненні.

Так, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що ним у повному обсязі виконано зобов`язання із виплати заборгованості з заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 28715,57 грн., а саме 23 липня 2020 року на картковий рахунок позивача перераховано 1673,88 грн. та 13 серпня 2020 року за відкритим виконавчим провадженням № 62775517 на користь ОСОБА_1 перераховано 27041,69 грн., про що свідчить копія платіжного доручення № 4786 від 13 серпня 2020 року. Представником позивача у заяві про збільшення позовних вимог також визнано той факт, що відповідачем повний розрахунок з виплати заборгованості з заробітної плати у розмірі 28715,57 грн. з позивачем проведено 13 серпня 2020 року.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати заборгованості з заробітної плати за період з 01 серпня 2019 року по 02 квітня 2020 року у розмірі 28715,57 грн. проведено відповідачем 13 серпня 2020 року під час судового розгляду.

Оскільки при звільненні позивача відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідач частково заперечував проти позовних вимог, а тому факт порушення цього права та сума середнього заробітку були встановлені судом лише під час судового розгляду.

Як видно з роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з довідкою ПрАТ «ВІСТЕК» № 588/23 від 11 червня 2020 року, за період з 01 лютого 2020 року по 31 березня 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за відпрацьований час у розмірі 9631,09 грн., в тому числі, за лютий 2020 року - 3893,68 грн., за березень 2020 року - 5737,41 грн. Середньогодинний заробіток складає 43,98 грн., а середньоденний заробіток - 351,84 грн. (а.с. 11).

Судом встановлено, що позивача звільнено 02 квітня 2020 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі здійснено 13 серпня 2020 року, а тому суд вважає за необхідне здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку з дати звільнення позивача по день повного розрахунку зі сплати заборгованості по заробітній платі.

З розрахунку позивача видно, що розмір його середньоденної заробітної плати становить 351,98 грн., період затримки розрахунку при звільненні - з 02 квітня 2020 року по 13 серпня 2020 року, кількість робочих днів за цей період - 90 робочих днів, тому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31672,82 грн. (351,98 х 90).

Однак суд не бере до уваги розрахунок позивача, оскільки у ньому помилково зазначено, що середньоденний заробіток позивача складає 351,98 грн., в той час як у довідці ПрАТ «ВІСТЕК» № 588/23 від 11 червня 2020 року зазначено, що середньоденний заробіток позивача - 351,84 грн. (а.с. 11).

Виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 351,84 грн., який не оспорює відповідач та з яким погоджується суд, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 02 квітня 2020 року по 13 серпня 2020 року складає 31665,60 грн. (351,84 грн. х 90 робочих днів = 31665,60 грн.).

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31665,60 грн. з подальшим утриманням з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цьогоКодексупередбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно з якими при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем на обґрунтування моральних страждань зазначено, що через затримку виплати заробітної плати при звільненні йому спричинено моральних страждань, які виразилися у тому, що позивач повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить ваажко. Позивач внаслідок незаконних дій відповідача зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану.

Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачеві ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн., що є обґрунтованою компенсацією за невиплату заробітної плати, враховуючи лише часткову втрату ним життєвих зв`язків у професійній сфері та необхідність додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку із втратою роботи та невиплатою заробітної плати, а в іншій частині вважає за необхідне відмовити. При цьому, суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. визначено судом без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки такі утримання є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31665,60 грн. та моральна шкода у розмірі 1000 грн. з подальшим утриманням з цих сум податку та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог: за вимоги майнового характеру у розмірі 840,61 грн. та за вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 84,08 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» (місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, буд. 6; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31665 (тридцять одна тисяча шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. та моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. з подальшим утриманням з цих сум податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» (місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, буд. 6; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за за вимоги майнового характеру у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 61 коп. та за вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 84 (вісімдесят чотири) грн. 08 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.Є. Дубовик 18.01.2021