Справа № 463/31/13 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/1349/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представників позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника прокуратури прокурора Сеніва О.П., представника відповідачки адвоката Масляний Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року, постановлене в складі головуючої - судді Шеремети Г.І. у справі за позовом прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третіх осіб: Львівської міської ради, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Прокурор Личаківського району м. Львова звернувся в суду з позовом в інтересах Львівської міської ради, ОСОБА_4 про звільнення земельних ділянок, зобов`язавши відповідачку звільнити самовільно зайняті земельні ділянки шляхом демонтажу розміщених на них об`єктів за власний кошт. В свою чергу, ОСОБА_5 звернулась в суд з вимогами до ОСОБА_6 , третіх осіб: Львівської міської ради, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`зання відповідачки звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки.

Свої вимоги мотивують тим, що згідно відомостей, які містяться в акті перевірки земельного законодавства від 21.10.2009 року, яка проводилася Державною інспекцією з конролю за використанням і охороною земель у Львівасьій області, встановлено надлишок площі земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_6 , який утворився за рахунок самовільного захоплення останньою у різних площах земель загального користування (доїзду), що належать до земель Львівської міської ради, та земель, які згідно державних актів належать ОСОБА_4 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року в позові Прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третіх осіб: Львівської міської ради, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року оскаржив представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Вважає висновки суду неправильними, а висновок експерта, який суд взяв до уваги, як основний доказ по справі, необґрунтованим.

Зазначає, що ухвалою суду першої інстанції від 27.11.2012 року призначено судову земельно-технічну експертизу, натомість Львівським НДІСЕ проведено судову будівельно-технічну експертизу.

Вважає, що експертом неправильно визначено розташування земельних ділянок одна відносно одної та стверджує, що суд повинен був взяти до уваги результати топографо-геодезичного знімання земельних ділянок або задовольнити клопотання про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи. Посилається на те, що судом в задоволенні такого клопотання було відмовлено та не враховано матеріали топографо-геодезичної зйомки.

Звертає увагу також на те, що в прийнятому судом до уваги висновку експерта зазначено, що ОСОБА_6 захопила частину земельної ділянки ОСОБА_5 , площею 0, 31 кв.м., і в той же час у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позов прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 до ОСОБА_6

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 надано упостійне користування земельну ділянку площею 0,0530 га для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0411 га по АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва та площею 0,0600 га по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Ухвалою Львівської міської ради № 1724 від 26.07.2012 року ОСОБА_4 змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,0411 га на АДРЕСА_2 , яка передана йому у власність для ведення садівництва, а саме, переведено до земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку.

ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належить земельна ділянка площею 0, 0600 га згідно договору дарування земельної ділянки, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку.

Сторони у справі є суміжними землекористувачами.

21.10.2009 року Державною інспекцією з контролю за використанням і охороною земель у Львівській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства відповідно до якого проведена перевірка з питань додержання вимог земельного законодавств по АДРЕСА_1 , 24б, АДРЕСА_2 . Проведеною перевіркою встановлено, що ОСОБА_6 використовує земельну ділянку по АДРЕСА_2 і згідно з державним актом, площа земельної ділянки становить 0,053 га, однак, площа земельної ділянки, яка фактично використовується ОСОБА_6 становить 0,07185 га. ОСОБА_6 самовільно зайнято земельну ділянку площею 0,0156 га із земель житлової та громадської забудови, яка належить до земель Львівської міської ради, 0,0018 га на АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , 0,0013 га із земель сільськогосподарського призначення по АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , 0,00015 га із земель сільськогосподарського призначення по АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що конфігурації та розміщення частин земельних ділянок, які, на думку позивачів, самовільно зайняті відповідачем, не доведено зібраними по справі доказами і суперечить висновку експерта.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з такого.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із частина першою та другою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За приписами частини першої та другої статті 103 ЗК України, які кореспондуються з положеннями пункту "е" частини першої статті 91 та пункт "е" частини першої статті 96 цього Кодексу власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право особи порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті. При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки, які належать позивачу, на земельну ділянку, передану СТ «Економіст» у постійне користування на підставі рішення Гнідинської сільської ради народних депутатів від 27.09.2001 № 77 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000331 від 10.12.2001 та огороджену парканом з розсувними воротами. Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача. Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 10 червня 2019 року у справі призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

За результатами земельно-технічної експертизи, експертами Київського науково-дослідному інституту судових експертиз складено висновок № 19046-19-41 від 06 лютого 2020 року, за яким:

-порушення меж земельної ділянки ОСОБА_5 , площею 0,0600 га., що розташована по АДРЕСА_1 за кадастровими номером :05:003:0023 зі сторони суміжної земельної по АДРЕСА_1 , користувачем якої є ОСОБА_6 - відсутні;

-встановлено порушення меж земельної ділянки ОСОБА_4 , площею 0,0411 га, що розташована по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0008 користувачем суміжної земельної ділянки - ОСОБА_6 , що розташована по АДРЕСА_1 шляхом встановлення огорожі у північно-східній частині земельної ділянки площею 0,0009 га (або 9 кв. АДРЕСА_3 в Дослідницькій частині висновку).

В той же час, при проведенні дослідження, використовуючи дані обмінних файлів земельно-кадастрової інформації формату .іп4 щодо земельних ділянок за кадастровими номерами :05:003:0008, :05:003:0023, :05:003:0029, що були надані листом від 17.06.2015 №71 ДП «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії Львівським міським виробничим відділом (Том 2, а.с. 177-178) вищенаведених порушень меж земельної ділянки ОСОБА_4 , площею 0,0411 га, за кадастровими номером :05:003:0008, що розташована по АДРЕСА_2 не виявлено (Див. Додаток №2 до висновку та дослідницьку частину);

-порушення меж земельної ділянки ОСОБА_7 , площею 0,0845 га, що розташована по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0029 зі сторони суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 користувачем якої є ОСОБА_6 , відсутні.

В той же час, використовуючи дані обмінних файлів земельно-кадастрової інформації формату .іп4 щодо земельних ділянок за кадастровим номером :05:003:0008, :05:003:0023, :05:003:0029, що були надані листом від 17.06.2015 №71 ДП «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії Львівським міським виробничим відділом (Том 2, а.с. 177-178) встановлено порушення меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:003:0029, площа якої складає 0,0845 га, користувачем суміжної земельної ділянки ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 шляхом встановлення огорожі у північно-західній частині земельної ділянки площею 0,000023 га (або 0,23 кв.м.) (Див. Мал 13 в Дослідницькій частині висновку);

-ОСОБА_6 - користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , порушено межі проїзду загального користування (враховуючи наявність червоних ліній) шляхом встановлення огорожі на частині земель загального користування площею 0,0011 га (або 11 кв. АДРЕСА_3 в Дослідницькій частині висновку).

Оскільки порушення меж земельної ділянки ОСОБА_7 , площею 0,06 га, що розташована по АДРЕСА_1 за кадастровими номером :05:003:0023 зі сторони суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , користувачем якої є ОСОБА_6 , відсутні, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах Львівської міської ради та ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_6 звільнити самовільно зайяту земельну ділянку площею 0, 0018 га на АДРЕСА_1 шляхом демонтажу розміщених на ній об`єктів за власний кошт та про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 про зобов`язання ОСОБА_6 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0, 0018 га.

Згідно п. 3 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (із наступними змінами) державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. Документи в паперовій формі, які створюються під час ведення Державного земельного кадастру, витяги з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру, довідки, що містять узагальнену інформацію про землі (території), викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), кадастрові плани земельних ділянок та інші документи створюються шляхом роздрукування їх електронної (цифрової) форми за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Під час створення ідентичних за документарною інформацією та реквізитами документів в електронній та паперовій формі кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу.

У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях.

Оскільки щодо меж земельних ділянок, належних позивачу ОСОБА_4 , які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 і мають кадастрові номери :05:003:0029 і :05:003:0008 виявлені розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях, зважаючи на вимоги п. 3 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (із наступними змінами), колегія суддів надає пріоритет відомостям на паперових носіях, а відтак, приходить до висновку про відсутність порушення меж земельної ділянки ОСОБА_8 , площею 0,0411 га, що розташована по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0008 зі сторони суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , користувачем якої є ОСОБА_6 , і про відмову у задоволенні позовної вимоги прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах Львівської міської ради та ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_6 звільнити самовільно зайяту земельну ділянку площею 0, 00015 га на АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом демонтажу розміщених на ній об`єктів за власний кошт.

В той же час, позовна вимога прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах Львівської міської ради та ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0, 0013 га на АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом демонтажу розміщених на ній об`єктів за власний кошт, підлягає до часткового задоволення, а саме, зобов`язання ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту земельнку ділянку ОСОБА_4 , що розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:003:0029, площа якої складає 0,000023 га (або 0,23 кв.м.).

Позовна вимога прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах Львівської міської ради та ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_6 звільнити самовільно зайяту земельну ділянку площею 0, 0156 га із земель житлової та громадської забудови (доїзд до земельної ділянки по АДРЕСА_2 ), яка належить до земель Львіваської міської ради, також підлягає до часткового задоволення, а саме, зобов`язання ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту земельнку ділянку проїзду загального користування (враховуючи наявність червоних ліній) площею 0, 0011 га (або 11 кв.м.)

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив звільнити самовільно зайняті відповідачем земельні ділянки шляхом демонтажу розміщених на них об`єктів за власний кошт.

Вирішуючи питання щодо обраного позивачем способу захисту, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимог позивачів у обраний ними спосіб, а саме шляхом знесення майна, що належить відповідачу, адже таке порушить принцип пропорційності втручанні у право власності та призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін.

При цьому основним для вирішення питання усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, належною позивачам, в цій справі, є законний інтерес позивачів, який може бути задоволений і менш обтяжливим способом для відповідачів або проведений відповідно до процедури, чітко передбаченої законом.

Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 278/759/13ц (провадження № 61-17844св18).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів враховуючи наведене, з огляду на висновки судової експертизи, а також положення земельного законодавства, і, зокрема, Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051,Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N 376, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову в частині встановлених апеляційним судом порушених меж земельних ділянок, належних позивачам ОСОБА_4 та Львівській міській раді у спосіб усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, зобов`язавши відповідача перенести огорожу, яка встановлена з порушенням до меж фактичного землекористування відповідача, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивачка, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то понесені судові витрати, пов`язані з розглядом позовів судом першої інстанції та апеляційної скарги за приписами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11.09.2019 року по справі № 648/1525/15-ц з подібних правовідносин.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про розподіл судових витрат на проведення експертизи в сумі 25 168 грн. порівну між позивачем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_6 .

Що стосується витрат, понесених позивачем ОСОБА_4 на проведення судової будівельно-технічної експертизи за ухвалою суду першої інстанції в сумі 2 758 грн. 50 коп., судової земельно-технічної експертизи за ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.07.2014 року в сумі 1 845 грн. 00 коп., та витрат за огляд земельної ділянки в сумі 4 428 грн. 00 коп. і за проведення топографо-геодезичної зйомки в сумі 700 грн. 00 коп. для проведення повторної технічної експертизи за ухвалою Апеляційного суду Львівської області, узадоволенні клопотання представникв позивача ОСОБА_4 адвокатів Могінської Т.А. та Шумелди Р.Р. про їх розподіл колегія суддів вважає за необхідне відмовити, оскільки ці висновки не оцінені як докази при перегляді рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку ОСОБА_4 , що розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:003:0029, площа якої складає 0,000023 га (або 0,23 кв.м.) шляхом перенесення огорожі із цієї ділянки по прямокутному периметру, починаючи з північно-західної частини земельної ділянки ОСОБА_4 , розташованої по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0008, вниз до земельної ділянки ОСОБА_4 , розташованої по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0029 на відстань 0, 69 м., дальше за рухом годинникової стрілки в сторону земельної ділянки ОСОБА_6 , що розташована по АДРЕСА_4 , 39 м., звідки в сторону земельної ділянки ОСОБА_6 , що розташована по АДРЕСА_4 , 49 м., після чого в сторону земельної ділянки ОСОБА_4 , що розташована по АДРЕСА_5 , 4 м. (відповідно до Висновку за результатами проведеної експертизи від 06 лютого 2020 року № 19046/19-41 з додатками № 1 та № 2);

- зобов`язати ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку проїзду загального користування (враховуючи наявність червоних ліній) площею 0, 0011 га (або 11 кв.м.) шляхом перенесення огорожі із цієї ділянки в сторону земельної ділянки ОСОБА_6 по трикутному периметру (відповідно до Висновку за результатами проведеної експертизи від 06 лютого 2020 року № 19046/19-41 з додатками № 1 та № 2).

У задоволенні решти позовних вимог прокурора Личаківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третіх осіб Львівської міської ради, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , 12 584 грн. 00 коп. витрат на проведення експертизи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.