Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7018/18 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/7018/18 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області Годзя Євгена Івановича, третя особа - ОСОБА_2 , про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання права власності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, у якому просив скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області Годзя Євгена Івановича від 20.11.2018, індексний номер: 44138823, про державну реєстрацію за ПАТ "Укрсоцбанк" права власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказану квартиру. Позовні вимоги мотивував тим, що 11.04.2007 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 286/25-441, в забезпечення виконання якого, між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір (з майновим поручителем), предметом якого є вищезазначена квартира. Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" задовольнило вимоги про погашення заборгованості за договором кредиту від 11.04.2007 № 286/25-441 шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за іпотечний договір від 11.04.2007, проте таке набуття права власності та реєстрація цього права були здійснені з порушенням законодавства України. Зазначав, що для проведення державної реєстрації банком не було надано документів проведення технічної інвентаризації квартири АДРЕСА_2 , не проводилася оцінка спірного житла на день проведення реєстраційних дій.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводі апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що банк не надав належних доказів про те, що ним проведено оцінку спірної квартири на день проведення реєстраційних дій. Крім того, предметом іпотеки за валютним зобов`язанням та по житловій нормі підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.04.2007 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 286/25-441, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США зі сплатою 13% річних до десятого числа наступного місяця та визначеним порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10.04.2012, кредит надавався на споживчі цілі.

11 квітня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , який є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 за договором кредиту № 286/25-441, було укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого, ОСОБА_1 передає в іпотеку у якості виконання позичальником основного зобов`язання двокімнатну квартиру загальною площею 42,5 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Статтею 4 іпотечного договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація.

Відповідно до пункту 4.5 підпунктів 4.5.1., 4.5.2, 4.5.3 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержатедю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Боржник ОСОБА_2 належним чином не виконувала кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим 15.03.2018 акціонерне товариство "Укрсоцбанк" направило ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмове повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. У вказаному повідомленні банк вимагав сплатити борг за договором кредиту від 11.04.2007 за № 286/25-441, яка станом на 18.02.2018 складала 20 734,95 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку - 552 685,16 грн, та повідомляв, що у разі невиконання вимоги протягом тридцяти денного строку має намір звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11.04.2007 року.

Поштові повідомлення були надіслані на адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та отримані останніми, 21.03.2018, 29.03.2018, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення.

20 листопада 2018 року державним реєстратором Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області Годзем Євгеном Івановичем право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано за акціонерним товариством "Укрсоцбанк", підставою внесення запису про право власності стало рішення цього ж реєстратора від 20.11.2018, індексний номер: 44138823, підставами виникнення права власності зазначено: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер: 578, видане 22.03.2018, видавник: Укрпошта; вимога серія та номер: б/н, видавник ПАТ "Укрсоцбанк"; договір кредиту, серія та номер: 286/25-441, виданий 11.04.2007, видавник: акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2 ; іпотечний договір, серія та номер: 2317, виданий 11.04.2007, видавник: АКБ СР "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією від 04.12.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно проведеної оцінки про вартість майна від 21.09.2018, ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_3 склала 365 075 грн (без урахування податку на додану вартість).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодить не можливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області Годзя Євгена Івановича від 20.11.2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За правилами пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором Годзем Є.І. рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскарженого рішення державним реєстратором, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

За змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе власником нерухомого майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру прав відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи.

При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру прав вичерпує свою дію.

Тому належним (ефективним) способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора).

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Встановивши, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а не з вимогами про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх прав.

Тому у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити саме з підстав обрання неефективного способу захисту.

З огляду на наведене, рішення суду підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2020 року змінити та викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 21 січня 2021 року.

Головуючий

Судді