Справа № 127/861/21
Провадження 2-о/127/12/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Сичук М.М., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), виконавчого комітету Сахнівської сільської ради Летичевського району Хмельницької області про встановлення факту, що має юридичне значення про невірність зазначення інформації,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась заявник ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб Вінницького міського відділу ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), виконавчого комітету Сахнівської сільської ради Летичевського району Хмельницької області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення про невірність зазначення інформації та просить встановити факт неправильності змісту актового запису про шлюб її померлих батьків щодо виправлення ім`я «нареченої» з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », а також встановити юридичний факт про неправильність змісту актового запису в свідоцтві про її народження № ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного на ОСОБА_4 виконавчим комітетом Сахнівської сільської ради Летичівського району Хмельницької області та Державному реєстрі актів цивільного стану в частині зазначення і зміні національності зазначення національності її батька, матері та зобов`язати Вінницький міський відділі ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області внести зміни до актового запису про її народження за № 22 від 05.08.1947 року народження шляхом виправлення у свідоцтві про народження в графі «моя національність» «українка» на «польку», національність матері ОСОБА_5 з «українка» на «польку», батька ОСОБА_6 з «українець» на «поляк».

Дослідивши матеріали позовної заяви та інші документи, суд, в частині зміни національності приходить до наступного висновку.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

При цьому, як звернув увагу судів Пленум Верховного Суду України у постанові № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви на підставі п. 1 ст. 136 ЦПК, а коли справу вже порушено закриває провадження в ній на підставі п. 1 ст. 227 ЦПК.

У даній справі заявник звернувся із заявою про встановлення факту неправильності змісту актового запису та встановлення факту, що має юридичне значення в актовому записі про народження заявника щодо її національності, а також батьків, посилаючись на помилковість таких відомостей, що є, на думку заявника, підставою для внесення змін до актового запису про її народження. При цьому рішення, дії чи бездіяльність органу ДРАЦС щодо внесення змін до актових записів цивільного стану заявник не оскаржує.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року №24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «"Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року №703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Щодо посилань у заяві на роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 липня 1995 №12 «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», відповідно до яких питання щодо встановлення неправильності в актовому записі про народження, зокрема щодо доповнення відомостей про національність та громадянство батьків, суд вирішує на підставі письмових (архівних матеріалів, відомостей, які містяться в паспорті, інших посвідчень тощо) та інших доказів, що з достовірністю підтверджують заявлену вимогу, слід зазначити таке. Вимоги пункту 7 цієї постанови, за якими при розгляді справ про встановлення неправильності в актовому записі про народження суди мають враховувати, що він, зокрема, повинен містити відомості про національність і громадянство батьків, а якщо їх не було внесено - актовий запис має бути доповнено, - відповідали законодавству України станом на час прийняття зазначеної постанови. Проте ці роз`яснення не відповідають чинному законодавству України, яким зазначення національності особи в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС не передбачено. Оскільки зазначена постанова була прийнята понад 20 років тому, тобто до прийняття Конституції України та чинних ЦК України, Сімейного кодексу України, ЦПК та КАС України, то надані в ній роз`яснення не відповідають чинному законодавству України і не можуть братися до уваги.

За таких обставин справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у справі № 398/4017/18, провадження №14-215цс19.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, в частині встановлення факту неправильності змісту актового запису.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачена можливість встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, у відкритті провадження у справі слід відмовити на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Що стосується вимог заявника в частині встановлення факту неправильності змісту актового запису про шлюб її батьків та виправлення ім`я нареченої з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1ЗУ «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Частиною 2 даного Закону визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Як зазначено у п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК України, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Так, відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати визначено положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», якими визначено умови, за яких особу може бути звільнено від сплати судового збору, зменшено його розмір, відстрочено та розстрочено судовий збір, зокрема це: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній рік, або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; члени малозабезпеченої або багатодітної сім`ї; особа, яка дії в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав,відшкодування шкоди здоров`ю.

Всупереч наведеним правовим нормам заявник не довела належними та допустимими доказами свою неможливість (відсутність коштів) сплати судового збору у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, а також не довела наявність однієї з умов, за наявності яких особу може бути звільнено від сплати судового збору або зменшено його розмір та відстрочено сплату судового збору, а тому у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити.

На підтвердження свого клопотання позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу.

Оцінюючи докази у їх сукупності та приймаючи до уваги, що позивачем не було доведено у встановленому законом порядку факту необхідності звільнення позивача від сплати судового збору, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні вимоги про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», визначено, що сума 1 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, станом на 01 січня 2021 року становить 2189,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою заяви у справах окремого провадження становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (454,00 грн.).

З огляду на вищевикладене, заявнику слід сплатити судовий збір у розмірі 454,00 грн. на рахунок Вінницького міського суду Вінницької області.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Звертаю увагу позивача, що згідно норми ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 185, 186, 260, 261, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), виконавчого комітету Сахнівської сільської ради Летичевського району Хмельницької області в частині зміни національності.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору у цивільній справі № 127/861/21 за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), виконавчого комітету Сахнівської сільської ради Летичевського району Хмельницької області про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), виконавчого комітету Сахнівської сільської ради Летичевського району Хмельницької області про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без руху та надати заявнику строк на протязі десяти днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду, в іншому випадку заява буде вважатись не поданою та повернута заявнику.

Апеляційна скарга на ухвалу суду в частині відмови у відкритті подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя