РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/5969/19

Провадження № 22-ц/4815/579/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Шептицька С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року у складі судді Остапчук Л. В., ухвалене в м. Рівне о 16 годині 46 хвилин, повний текст рішення виготовлено 12 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове виселення. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що його колишня дружина ОСОБА_2 , відповідачка у справі, зареєстрована і проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , власниками якого є він та його брат ОСОБА_3 .. Вказував, що 06 травня 2010 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, а відтак вона немає жодних правових підстав користуватися належним йому будинком, однак займає дві кімнати в будинку, порушує правила співжиття, що призводить до неможливості спільного проживання і наносить шкоду його здоров`ю, не надає допомоги по утриманню житлового будинку і оплаті комунальних послуг. Реєстрація відповідачки в будинку спричиняє додаткові матеріальні витрати. Просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове її виселення з житлового будинку та стягнути з неї судові витрати.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано гарантованим законом правом власника вимагати усунення будь-яких порушень його права власності та обґрунтовано тим, що відповідачка була вселена до спірного помешкання як член сім`ї власника, за його згодою, і яка після припинення шлюбу із власником житлового приміщення має право на проживання у цьому приміщенні на підставі ст.. 156 ЖК України. Судом також враховано, що відповідачка проживає у спірному помешкання тривалий час, іншого житла не має, а інше належне їй на праві власності приміщення непридатне для проживання.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильної оцінки фактичних обставин та їх недостатнього дослідження, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі пояснює, що місцевий суд помилково не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 319, 395, 406 ЦК України щодо захисту права власності та не врахував, що правовою підставою для проживання відповідачки у спірному будинку були шлюбні відносини з позивачем, з припиненням яких припинилася і підстава для проживання відповідачки у будинку. Додає, що позивач і відповідач не лише розірвали укладений між ними шлюб, але не ведуть будь-якого спільного побуту, не є членами однієї сім`ї фактично з 2003 року, юридично з 2010 року. Посилається на ч. 2 ст. 406 ЦК України, яка передбачає, що право особи, яка вселилася у житло як член сім`ї власника житлового будинку, набуває права користування чужим майном, яке, проте, на вимогу власника підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Покликається на практику ЄСПЛ та Конвенцію про захист з прав людини та основоположних свобод, яка захищає право власності особи та визначає його непорушним. В частині врахування балансу інтересів сторін спору зауважує, що інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном та яка забезпечена житловим приміщенням. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що сторони по справі є колишнім подружжям, яке мешкає у будинку АДРЕСА_1 , щодо виселення з якого відповідачки заявлено позов позивачем.

Власниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є третя особа ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 30 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Шпинтою А. Є., зареєстрованого в реєстрі за № 1072.

Своє право власності на належні їм частки вони зареєстрували у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 11903878 від 30 жовтня 2013 року та інформаційною довідкою № 194588155 від 23 грудня 2019 року відповідно.

Одночасно з укладенням договору дарування житлового будинку, було укладено договір дарування і земельної ділянки, на якій розташований цей будинок.

Між власниками вказаного будинковолодіння 21 березня 2014 року укладено договір про порядок володіння та користування спільним майном, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Тобінським О.І., зареєстрований в реєстрі за № 475.

Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Як встановлено судом, у належній позивачу частині житлового будинку проживає його колишня дружина, відповідачка у справі ОСОБА_2 , з моменту укладення шлюбу з 01 листопада 1985 року по даний час.

Шлюб між позивачем і відповідачем розірвано 06 травня 2010 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Особа, яка вселилася у житло як член сім`ї власника житлового будинку, набуває право користування чужим майном, яке є особистим сервітутом. Право такої особи на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі налаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (п.27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача як власника будинку захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднано всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачки як колишнього члена її сім`ї на користування будинком.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Апеляційний суд приходить до переконання, що інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, відповідачки, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка забезпечена іншим житловим приміщенням.

Згідно інформаційної довідки № 180739276 від 12 вересня 2019 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04 вересня 2019 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області, зареєстрованого в реєстрі за № 387.

Як вбачається із Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 вересня 2020 року № 274, виданого Новомощаницькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області, вищезгаданий будинок на даний час непридатний для проживання.

Разом з тим, у судовому засіданні Рівненського апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що у вказаному будинку, який є її власністю, зроблено незначний ремонт, зокрема, побілено стіни двох кімнат. Наведене суд розцінює як можливість відповідачки забезпечити собі місце проживання окремо від позивача, чиє житло і власність вона використовує на момент розгляду справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги і обставини справи в сукупності із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до переконання про те, що попри законодавче закріплення права членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом, це право виникає на підставі волевиявлення власника житла, який дозволяє члену своєї сім`ї вселитися до нього, з огляду на що обмеження власника у можливості виселення колишнього члена сім`ї є невиправданим втручанням як у його право власності, так і у право на повагу до його приватного і сімейного життя, до його житла.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють право власності та принцип його гарантування і заборони обмеження в його використанні, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 768,40 грн та 1 152,60 грн судовий збір за подачу апеляційної скарги..

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України, до відшкодування відповідачем на користь позивача підлягає сума 1 921,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове виселення задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 15 квітня 1997 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, згідно відмітки в паспорті має право здійснювати платежі за серією і номером паспорта) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 29 вересня 2011 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 липня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.