Справа № 307/2909/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., МАЦУНИЧА М.В.

за участю секретаря БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/2909/20 за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про скасування арешту нерухомого майна та виключення з реєстру запису про обтяження нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 9 лютого 2021 року, повний текст якого складено 9 лютого 2021 року, головуючий суддя Ніточко В.В., -

встановив:

Заявою від 28.09.2020, що надійшла до Тячівського районного суду 07.02.2020, ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом до Бориспільського міськрайонного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ).

Ухвалою Тячівського районного суду від 10.11.2020, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі ПАТ «Дельта Банк» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Позов мотивувався таким.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем якого є позивачка, яка прийняла спадщину. До складу спадщини входять земельні ділянки, розташовані на території урочища «Круг за Малинським» по АДРЕСА_1 .

Приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася, за законом, оскільки на майно ОСОБА_2 відділом ДВС Бориспільського міськрайуправління юстиції Київської області було 23.07.2015 накладено арешт у виконавчому провадженні № 48044604. Постановою головного державного виконавця Яценко Я.В. від 30.12.2015 було повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутні підстави для подальшого арешту майна.

Посилаючись на ці обставини, на порушення наявним обтяженням її права власності на спадкове майно, яке підлягає захисту з огляду на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 1268 ЦК України та на інші норми закону, вказуючи, що із закінченням виконавчого провадження, поверненням виконавчого документа до суду, який його видав, заходи щодо забезпечення виконання рішення скасовуються виконавцем, позивачка ОСОБА_1 просила скасувати арешт нерухомого майна (невизначене майно, все майно) за № ВП 48044604, виданий відділом ДВС Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області від 23.07.2015, та виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна запис про обтяження від 13.10.2015 за № 11587118 (спеціальний підрозділ).

Рішенням Тячівського районного суду від 09.02.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності по суті, з того, що повернення виконавчого документа стягувачеві не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до примусового виконання, у справі немає відомостей про виконання відповідного рішення суду, тому незважаючи на повернення документа виконавче провадження не є закінченим, а наявність невиконаного судового рішення порушує інтереси ПАТ «Дельта Банк» як стягувача у виконавчому провадженні.

Позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Онуфрій Д.В., рішення суду оскаржила як незаконне та необґрунтоване. Зазначає, зокрема, таке.

Суд неправильно застосував норми Закону України «Про виконавче провадження» (ст.ст. 60, 49, 39), оскільки виконавче провадження підлягає закінченню внаслідок смерті боржника, суд помилково визнав виконавче провадження незакінченим, а відповідно до положень ст. 60 указаного Закону суд за заявою боржника вправі зняти у випадку, що має місце, арешт із майна.

Виконавче провадження підлягало закінченню, позаяк зобов`язання було нерозривно пов`язане з боржником, виконавчий же документ був поданий до виконання вже після його смерті.

Суд безпідставно не врахував законних інтересів позивачки, тоді як захищав інтереси банку не встановивши при цьому, чи вони взагалі порушені.

Сторона просить скасувати рішення суду та задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Онуфрія Д.В., який апеляцію підтримав та водночас не заперечував наявності боргу перед ПАТ «Дельта Банк», розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши висловлені доводи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, ст.ст. 43, 49 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Особа розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього позовом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст.ст. 12, 13 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 19, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49-52, ст. 55 ч. 1, ст.ст. 76-81, 351, 352, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, договором, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с. 13). За час життя ОСОБА_2 отримав Державні акти на право власності на земельні ділянки в смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області (а.с. 7-12):

03.08.2012 серії ЯК № 647303 на ділянку площею 0,0700 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в урочищі «Круг за Малинським» по АДРЕСА_2 ;

09.08.2012 серії ЯК № 647288 на ділянку площею 0,2040 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, по АДРЕСА_3 ;

09.08.2012 серії ЯК № 647301 на ділянку площею 0,0776 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, в урочищі «Круг за Малинським» по АДРЕСА_2 ;

09.08.2012 серії ЯК № 647302 на ділянку площею 0,1266 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, в урочищі «Круг за Малинським» по АДРЕСА_1 ;

09.08.2012 серії ЯК № 647304 на ділянку площею 0,1270 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, в урочищі «Круг за Малинським» по АДРЕСА_1 ;

15.09.2012 серії ЯК № 647286 на ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_3 .

Листом від 31.10.2019 № 39081 Бориспільський міськрайвідділ ДВС ГТУЮ у Київській області повідомив ОСОБА_1 , що на виконанні перебувало виконавче провадження № 48044604 з примусового виконання виконавчого листа від 03.02.2015 № 2/359/2845 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу в розмірі 18368,00 грн, яке було відкрите 10.07.2015, арешт на майно боржника був накладений постановою держвиконавця від 23.07.2015, а 30.12.2015 держвиконавець на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернув стягувачеві виконавчий документ (а.с. 15). Заявниці також було роз`яснено право звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

Ці обставини відображення також у даних щодо руху виконавчого провадження № 48044604, де стягувачем з боржника ОСОБА_2 суми у 18368,00 грн є ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 16-18).

19.05.2020 № 10/01-16 приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М. листом роз`яснила ОСОБА_1 , що під час підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у спадковій справі № 4/2015 була виявлена державна реєстрація арешту нерухомого майна ОСОБА_2 та заборони його відчуження у зв`язку з постановою держвиконавця від 23.07.2015, а також записи в Єдиному реєстрі боржників ВП № 53640171, ВП № 54230000 і ВП № 54843759, до зняття обтяжень свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки не може бути видане (а.с. 14).

Пред`являючи позов про скасування арешту нерухомого майна та виключення з реєстру запису про обтяження нерухомого майна, ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ (у редакції станом на 05.10.2016), згідно з якими:

ст. 40 ч. 1: у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження;

ст. 56 ч. 1: арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення;

ст. 59 ч. 5: арешт з майна може бути знятий за рішенням суду;

ст. 9 ч. 7: відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини 1 статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (у редакції на час ухвалення судом рішення), що відповідає положенням ст. 18 редакції цього Кодексу, чинної з 15.12.2017.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання, виконавчий документ видається в інтересах стягувача, на його користь провадиться стягнення з боржника, для забезпечення стягнення держвиконавцем може бути накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (ст. 368 ЦПК України в редакції, що була чинною на час накладення арешту на майно, ст. 431 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, ст.ст. 8, 52, 57 Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV, що був чинним до 05.10.2016, ст.ст. 15, 48, 56 Закону Україна «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності з 05.10.2016).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 ЦК України; до спадкоємця переходить: обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця; майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину (ст.ст. 1216, 1218, ст. 1219 ч. 1 п. 5, ст. 1231 ч.ч. 1, 2, 3, 4 ЦК України). Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора (ст. 608 ч. 2 ЦК України).

У випадку, якщо на майно боржника накладено арешт, його описано і у зв`язку з цим оголошено заборону на відчуження майна, власник такого майна, який вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, особа, яка має речові права щодо нього, в тому числі, спадкоємець боржника, який прийняв спадщину, не позбавлені можливості у подальшому захищати свої законні права та інтереси, для врегулювання відповідних спорів законом установлено інститути визнання права на арештоване майно, виключення його з опису, звільнення з-під арешту (ст. 60 Закону № 606-XIV, ст. 59 Закону № 1404-VIII, який підлягає застосуванню з 05.10.2016, що узгоджується з положеннями, зокрема, ст. 16 ч. 2 п.п. 1, 3, 4, абз. 2, ст. 392 ЦК України). Водночас, за змістом ст. 60 Закону № 606-XIV і ст. 59 Закону № 1404-VIII, зняття арешту з майна, яке належить боржнику, пов`язується передусім із умовами виконання рішення, ступенем виконання боржником рішення тощо, при цьому, сама по собі можливість зняття арешту з певного майна, заміни арештованого майна і т.ін. не виключається, проте, залежить по суті від згоди кредитора (стягувача) та передбачає вирішення і оформлення відповідних змін встановленим порядком.

Таким чином, ОСОБА_1 поставила питання про умови виконання рішення суду, яким на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуті кошти і, відповідно, про усунення підстав і умов для звернення стягнення на майно боржника, унеможливлення і припинення такого стягнення, звільнення майна з-під арешту. За правовим змістом пред`явленого позову, ОСОБА_1 поставила питання про позбавлення особи, на користь якої був накладений арешт на майно, права на отримання задоволення її вимоги за рахунок зазначеного майна, про унеможливлення реалізації відповідного права, що його стягувач має стосовно майна боржника.

З правової позиції позивачки, яка по суті виходить із порушення її права власності, що виникло внаслідок спадкування, та необхідності його захисту (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 1268 ЦК України), з наявних матеріалів справи в сукупності випливає, що має місце спір про цивільні права і обов`язки, що виникли з, зокрема, з відповідних кредитно-боргових відносин, з рішення суду і похідних від них документів, дій тощо. Йдеться про розрахунки за борговими зобов`язаннями, що виникли внаслідок укладення кредитного договору і ухвалення рішення судом про стягнення боргу, про застосування в цих розрахунках правил про арешт майна та заборону його відчуження.

За змістом вищенаведених та інших норм законодавства щодо захисту порушеного права, особа, яка має право власності на майно, рівно як і особа, яка має право вимоги боргу та стягнення присудженого, а також особа, яка має речове право щодо майна, не може бути протиправно позбавлена відповідного права, її право не може бути протиправно обмежене і ця особа, захищаючи свої законні права та інтереси, не може бути позбавлена права на належний у процесуальному розумінні як позов, так і захист від відповідного позову.

Позов про скасування арешту нерухомого майна та виключення з реєстру запису про обтяження нерухомого майна безпосередньо стосується цивільних прав і обов`язків ПАТ «Дельта Банк» як стягувача присудженого з ОСОБА_2 боргу, в інтересах якого саме і був накладений арешт на майно боржника. Відповідно до суті таких правовідносин, відповідачем за позовом власника майна, особи, яка вважає себе власником майна, або особи, яка має відповідне речове право на майно, і при цьому, позивач є спадкоємцем боржника у виконавчому провадженні, про звільнення майна з-під арешту, виключення його з опису, є стягувач (стягувачі), в інтересах якого (яких) арештовано, описано майно боржника, заборонено його відчуження, на користь якого (яких) здійснюється виконання рішення. За відповідних обставин має місце спір між боржником (його спадкоємцем) і стягувачем щодо прав на арештоване майно.

Орган ДВС, держвиконавець не є належними відповідачами за таким позовом, правомірність дій держвиконавця може бути перевірена в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України, залежно від конкретних обставин вони можуть бути відповідачами за позовами у спорах про саме їхні майнові чи інші права та обов`язки.

У даній справі питання про виключення майна з опису та зняття з нього арешту належало вирішувати за обов`язкової участі належного відповідача стягувача у виконавчому провадженні, позаяк по суті вирішувалося питання щодо унеможливлення реалізації у відповідний спосіб права, яке саме в нього існує. У справі є дані, які вказують на те, що спір може стосуватися цивільних прав, обов`язків, законних інтересів і стягувача ПАТ «Дельта Банк» (або його правонаступника, правонаступників), який не брав участі в справі.

Попри вищенаведене позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами і пред`явила та підтримувала позов лише до органу ДВС за фактичної наявності спору зі стягувачем ПАТ «Дельта Банк». Особа, цивільних прав і обов`язків якої стосується спір, не була відповідачем за позовом.

Суд першої інстанції особливостей спірних правовідносин у контексті суб`єктного складу сторін у справі не врахував і незважаючи на наявність для того підстав та зазначення в рішенні про те, що арешт майна безпосередньо стосується інтересів стягувача у виконавчому провадженні, в порядку, передбаченому ст. 12 ч. 5, ст. 51, ст. 197 ч. 2 п.п. 3, 4, 10, 19, ст. 214 ч. 2 ЦПК України, питання про участь ПАТ «Дельта Банк» в якості відповідача (співвідповідача) в справі не обговорив.

Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, пред`явити зустрічний позов, укласти мирову угоду тощо (ст. 12 ч.ч. 3, 4, ст. 49 ч. 2 п.п. 1, 3, ч. 7, ст. 81 ч. 1, ст.ст. 191, 193, 206, 207 ЦПК України). Оскільки комплекс процесуальних прав і обов`язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову та на врегулювання спору в суді. ПАТ «Дельта Банк» попри те, що було залучене до участі в справі, брало в ній участь у невідповідному процесуальному статусі. Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов`язків сторін у спірних відносинах мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач, а саме кредитор-стягувач.

Тож позов був пред`явлений, а справу було вирішено щодо неналежного відповідача. Залучення до участі в справі особи, яка мала бути відповідачем, в іншому процесуальному статусі рівнозначне незалученню цієї особи до участі в справі в належному процесуальному статусі відповідача. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 352 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв`язання спору не йдеться.

Зважаючи на те, що за умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм процесуального права не можуть бути усунені чи виправлені, питання обґрунтованості позову по суті, його доведеності, можливості звільнення з-під арешту, питання оцінки дій учасників спірних правовідносин, інші обставини наразі значення не мають.

Норми ЦПК України встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4).

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав внаслідок пред`явлення його до неналежного відповідача.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 9 лютого 2021 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту нерухомого майна та виключення з реєстру запису про обтяження нерухомого майна відмовити внаслідок пред`явлення його до неналежного відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 11 серпня 2021 року.

Судді