Справа № 152/975/19
Провадження № 22-ц/801/72/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Соколовська Т. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 рокуСправа № 152/975/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Куленко О. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» про визнання договору оренди землі недійсним,

за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 05 жовтня 2020 року у м. Шаргороді суддею цього суду Соколовською Т. О., дата складання його повного тексту не відомо,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - СТОВ «Прогрес») про визнання договору оренди землі недійсним, мотивуючи його тим, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0077, площею 2,2333 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, за межами населеного пункту, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 258042 від 15 липня 2008 року. Цією земельною ділянкою користувались КСП, потім СТОВ с. Джурин, а останній час СТОВ «Прогрес», яке сплачувало кошти за фактичне користування до 2018 року.

У серпні 2018 року, під час вирішення питання виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обробітку, з`ясувалось, що спірна земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача на підставі договору від 19 березня 2012 року, зареєстрованого 13 грудня 2013 року, проте позивач його не укладав, не підписував і не знав про його існування.

На початку вересня 2018 року позивач підписав певну кількість документів, наданих представником відповідача, які начебто були потрібні для отримання коштів за користування земельною ділянкою, проте, в подальшому з`ясувалось, що він підписав, зокрема і чисті бланки договору оренди своєї земельної ділянки.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивач дізнався, що він 01 вересня 2018 року уклав з відповідачем договір оренди своєї земельної ділянки, який набрав чинності 24 червня 2019 року, строком на 10 років з орендною платою у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до умов вказаного договору оренди об`єкт вважається переданим Орендодавцем Орендареві з моменту підписання договору та здійснення державної реєстрації права оренди (п. 22); орендар має право: зводити, в установленому законодавством порядку, жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження, на що орендодавець надає згоду у зв`язку з підписанням договору; без додаткової письмової згоди Орендодавця передавати орендовану земельну ділянку в суборенду (п. 30); Орендар має право передати право оренди земельної ділянки в заставу або в статутний капітал юридичної особи без отримання письмової згоди Орендодавця (п. 35).

ОСОБА_1 вважає, що договір оренди землі від 19 березня 2012 року, який набрав чинності 13 грудня 2013 року, є недійсним у зв`язку з тим, що він його не підписував, а договір оренди землі від 01 вересня 2018 року, який набрав чинності 24 червня 2019 року, є недійсним через те, що був укладений під впливом обману зі сторони представників відповідача, а істотні умови цього договору суперечать чинному законодавству, порушують права позивача і не відповідають фактичним обставинам.

Пославшись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними: договір оренди землі від 19 березня 2012 року, укладений від його імені з СТОВ «Прогрес», та договір оренди землі б/н від 01 вересня 2018 року, укладений між ним та СТОВ «Прогрес», зареєстрований 26 червня 2019 року.

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 жовтня 2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі від 19 березня 2012 року, укладеного від імені ОСОБА_1 зі СТОВ «Прогрес».

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено, визнано недійсним договір оренди землі від 01 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» про оренду земельної ділянки, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0077, площею 2,2333 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право оренди якої зареєстровано 24 червня 2019 року, номер запису 32144939. Стягнуто з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, СТОВ «Прогрес», посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акта на право власності на землю серії ЯЖ № 258042, виданого на підставі розпорядження Шаргородської районної державної адміністрації № 26 від 23 січня 2008 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,2333 га, що розташована на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (а. с. 12, т. 1).

19 березня 2012 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» укладено договір оренди землі № 553, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надає, а СТОВ «Прогрес» приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0077, загальною площею 2,2333 га для товарного сільськогосподарського виробництва на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, строком на десять років (а. с. 13, т. 1).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вказаний договір оренди землі від 19 березня 2012 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 13 грудня 2013 року, номер запису 3841034 (а. с. 17, т. 1).

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 106/107/20-21 від 20 березня 2020 року підпис у договорі оренди землі № 553 від 19 березня 2012 року від імені ОСОБА_1 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 181-186, т. 1).

22 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до директора СТОВ «Прогрес» листом з вимогою припинити використання земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0077 після збирання врожаю 2017 року (а. с. 19, т. 1).

01 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» укладено додаткову угоду про дострокове розірвання договору оренди землі від 19 березня 2012 року, державну реєстрацію цієї угоди здійснено 24 червня 2019 року (а. с. 243, т. 1).

01 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» також укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надає, а СТОВ «Прогрес» приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0077, загальною площею 2,2333 га для товарного сільськогосподарського виробництва на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, строком на десять років (а. с. 20-21, т. 1).

Згідно з п. 11 цього договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на момент укладення договору складає 2044,60 грн на рік.

У п. п. 30, 35 вказаного договору зазначено, що орендар має право зводити, в установленому законодавством порядку, жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження, на що орендодавець надає згоду у зв`язку з підписанням договору; без додаткової письмової згоди Орендодавця передавати орендовану земельну ділянку в суборенду. Орендар має право передати право оренди земельної ділянки в заставу або в статутний капітал юридичної особи без отримання письмової згоди Орендодавця.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 174325383 від 18 липня 2019 року видно, що державна реєстрація договору оренди землі б/н від 01 вересня 2018 року здійснена 24 червня 2019 року (а. с. 22, т. 1).

Згідно з відомостями, наданими СТОВ «Прогрес», ОСОБА_1 в рахунок плати за користування земельною ділянкою отримав від СТОВ «Прогрес» у 2018 році 5600 грн, за 2019 рік - 1734 грн, за 2020 рік - 6000 грн (а. с. 227-230, 245-249, т. 1).

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 30 квітня 1998 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

У епікризі ОСОБА_1 зазначено, що він є інвалідом ІІ групи безтерміново (а. с. 10).

З показань свідка ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 , у суді першої інстанції вбачається, що на початку вересня 2018 року працівники СТОВ «Прогрес» - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вмовляли її чоловіка підписати якісь документи, у яких нічого не було написано, пояснювали, що усі дані в документи вони внесуть пізніше. Побувши у будинку хвилин 10 вказані особи поїхали, не залишивши жодного примірника документу, підписаного ОСОБА_1 . Пізніше з`ясувалось, що чоловік підписав чисті бланки договору оренди земельної ділянки. Вона і донька повідомляли керівника відповідача, що підпис чоловіка на договорі отримано працівниками СТОВ обманним шляхом, вимагали не реєструвати його, що і не проводилось до червня місяця 2019 року.

З показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які відповідно є генеральним директором, директором з правових питань і бухгалтером СТОВ «Прогрес», у суді першої інстанції вбачається, що 01 вересня 2018 року вони видавали орендну плату орендодавцям с. Джурин Шаргородського району Вінницької області. ОСОБА_1 не прибув на місце видачі орендної плати, а у його дружини не було довіреності, тому вони поїхали до нього додому з метою її видачі та переукладення договору оренди у зв`язку із збільшенням розміру орендної плати з 3% до 4%. По приїзду до домогосподарства ОСОБА_4 та ОСОБА_3 видали ОСОБА_1 орендну плату за 2018 рік, запропонували підписати додаткову угоду про розірвання попереднього договору оренди від 19 березня 2012 року і новий договір оренди, на що він погодився. Спочатку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стверджували, що в помешканні ОСОБА_1 документи не заповнювали, проте потім пояснювали, що прізвище, ім`я по батькові орендодавця в договорі та у додатковій угоді зазначили в будинку, а інші графи заповнені пізніше. ОСОБА_4 також пояснив, що проекти додаткової угоди та договору оренди ОСОБА_1 не зачитував, їх примірники не залишав, а мав намір передати їх після державної реєстрації. ОСОБА_5 пояснив, що в будинок ОСОБА_1 не заходив, з приводу укладення правочинів не спілкувався, де і коли підписав договір і додаткову угоду не пам`ятає. Представники товариства в будинку були приблизно 10 хвилин.

Отже, з показань свідків вбачається, що відповідач, як ініціатор договору, не надав його позивачеві для ознайомлення і вивчення, не встановив намірів і бажання ОСОБА_1 до вчинення правочину, не надав часу для зрозуміння значення, умов та правових наслідків договору оренди землі, не надав можливості перевірити його на відповідність вимогам закону та прийняти виважене рішення, яке б відповідало внутрішній волі.

Крім того, відповідачем не оспорювався факт, що позивачу не було надано примірник оспорюваного договору як для ознайомлення з його змістом до підписання, так і після проведення державної реєстрації.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законом України «Про оренду землі».

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь - якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У частині першій статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обов`язків сторін.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19), від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), 01 серпня 2018 року в справі № 445/1011/17 (провадження № 61- 971св18).

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у діях відповідача вбачається навмисне цілеспрямоване введення ОСОБА_1 в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, зокрема ознаками обману є те, що з метою отримання в користування земельної ділянки позивачу було надано для підпису незаповнений примірник договору оренди, істотні умови якого значно звужують права позивача, збільшують обсяг прав відповідача, при цьому знижують цінність орендованої земельної ділянки та можливість використання її за цільовим призначенням.

За таких обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що спірний договір оренди землі від 01 вересня 2018 року порушує право та охоронюваний законом інтерес ОСОБА_1 на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельною ділянкою), тому підлягає визнанню недійсним з підстав його укладення під впливом обману СТОВ «Прогрес».

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів в установленому законом порядку факт обману щодо умов договору під час його укладання та наявність умислу в діях відповідача, оскільки такі доводи зводяться до переоцінки доказів та не містять посилань, які саме норми порушені судом, і на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному рішенні показання свідків викривлено, а фактично надані пояснення не взято до уваги, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються технічними записами судових засідань в суді першої інстанції.

Крім того, апеляційним судом також враховується те, що згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак посилань на такі порушення норм процесуального права апеляційна скарга не містить, як і не містить посилань на такі порушення, які ч. 3 ст. 376 ЦПК України визначені як обов`язкові для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» залишити без задоволення, рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 19 січня 2021 року.