ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 653/2284/17 Головуючий в І інстанції Крапівіна О.П.
Номер провадження 22-ц/819/296/21 Доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Орловської Н.В.

суддів: Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на його частину, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

19 липня 2017р. ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання з відповідачем з травня 2006 року до 23 листопада 2012 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину вказаного будинку, стягнення з відповідача половини вартості автомобіля OPEL VIVARO, державний номер НОМЕР_1 в розмірі 5000 доларів США.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з травня 2006 року почала проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю і вести спільне господарство, у травні 2008 року було укладено церковний шлюб, а 23.11.2012 року зареєстровано офіційний шлюб з відповідачем. У період спільного проживання було придбано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . За спільні з відповідачем кошти проведено ремонт та реконструкцію будинку, внаслідок чого площа та вартість будинку значно збільшилась. Крім того, у період шлюбу в грудні 2012 року ними придбаний автомобіль OPEL VIVARO. Вважаючи вказане майно спільною сумісною власністю подружжя позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 17 липня 2020р. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ вартості автомобіля OPEL VIVARO, що складає 50 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 придбаний відповідачем 27.07.2006 року, тобто до укладання шлюбу з ОСОБА_1 . Доказів ведення спільного побуту, спільного господарства, спільного бюджету, придбання спільного майна та спільного тривалого проживання сторін з 2006 року матеріали справи не містять, а тому встановити факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю з 2006 року не є можливим.

При цьому, суд першої інстанції відхилив посилання позивача на те, що факт її постійного проживання разом з відповідачем з 2006 року встановлений рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 16.03.2018 р. у справі № 653/3369/17, оскільки обставини спільного проживання сторін не були предметом розгляду у тій справі.

Крім того, суд першої інстанції встановив відсутність доказів істотного збільшення вартості спірного житлового будинку з моменту укладання шлюбу між сторонами, а саме з 2012 року, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання з відповідачем з травня 2006 року до 23 листопада 2012 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину вказаного будинку.

Щодо іншої частини позовних вимог, то суд першої інстанції визнав автомобіль OPEL VIVARO, державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він придбаний у період шлюбу, а тому дійшов висновку про стягнення Ѕ частини його вартості з відповідача на користь позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та постановити нове про їх задоволення.

Зокрема, судом помилково не враховано, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 16 березня 2018 року у справі № 653/3369/17 встановлено, що « ОСОБА_1 вселилась до вищезазначеної квартири як член сім`ї власника житла, у зв`язку із чим на неї розповсюджується положення ст. 405 ЦК України. З 2006 року позивачка постійно проживала, а у 2012 році була зареєстрована у будинку за адресою АДРЕСА_1 .»

Також судом першої інстанції проігноровано, що у вересні 2017 року відповідачем силоміць виселено позивача зі спірного житлового будинку, що і викликало звернення останньої з позовом про вселення та поділ майна.

За позицією скаржника, судом не надано належної оцінки висновку судової будівельної експертизи, якою встановлено, що за період з 27.07.2006 по 26.09.2017 року загальна площа та ринкова вартість спірного житлового будинку збільшилися більше ніж вдвічі.

Крім того, скаржник звертає увагу на помилкове прийняття судом першої інстанції відзиву на позовну заяву та долучених до нього доказів, які подані з порушенням визначеного ЦПК України строку.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.

Оскільки позивач не погоджується із оскаржуваним рішенням виключно у частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на його частину, тому колегія суддів переглядає зазначене судове рішення лише в межах цих вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 27.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Кравцовим К.О., ОСОБА_2 придбав житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 27.07.2006 р. (а.с. 13, 14, т.1)

23.11.2012 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції 23.11.2012 року.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 29.01.2013 року. (а.с. 5, т.1)

Згідно висновку будівельно технічної експертизи № 60-18 від 26.11.2018 р. за період з 27.07.2006 року по 26.09.2017 року в домоволодінні, розташованому в АДРЕСА_2 проведені роботи по капітальному ремонту житлового будинку та будівництву прибудови, в результаті чого загальна площа вказаного житлового будинку збільшилася з 37,4 кв. м. до 83,1 кв.м. Також, у вказаному домоволодінні проведені роботи по демонтажу старих господарських будівель і споруд та будівництву господарської будівлі літ. «К», вбиральні душу літ. «І» та огорожі з ворітьми та хвірткою.

Вартість ремонтно-будівельних робіт, проведених у вказаному домоволодінні, становить 755 474 грн.

Ринкова вартість домоволодіння на момент проведення експертизи становить 1 117 621 грн.

Ринкова вартість домоволодіння без врахування невід`ємних поліпшень та капітального ремонту, здійснених за період з 27.07.2006 року по 26.09.2017 року становить 502 996 грн.

За позицією позивача, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на момент його придбання відповідачем сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а за період перебування її у шлюбі з позивачем вартість вказаного домоволодіння істотно збільшилась.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 передбачено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 вказувала, що вони проживали разом з ОСОБА_2 з травня 2006 року по 23 листопада 2012 року без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Позивачем ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не надано жодних доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем у період з травня 2006 року до 23 листопада 2012 року, ведення спільного з ним господарства, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Щодо доводу позивача про те, що факт її спільного проживання з відповідачем з 2006 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доведення, то колегія суддів вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Генічеського районного суду Херсонської області у справі № 653/3369/17 від 16 березня 2018 року, яке набрало законної сили 16.04.2018 р., встановлено, що «позивачка вселились до вищезазначеної квартири як член сім`ї власника житла, у зв`язку із чим на неї розповсюджується положення ст. 405 ЦК України. З 2006 року позивачка постійно проживала, а у 2012 році була зареєстрована у будинку за адресою АДРЕСА_1 .»

Разом з тим колегія суддів зазначає, що предметом позову у справі № 653/3369/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 були вимоги про вселення до спірного житлового будинку. При цьому, обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з травня 2006 року до 23 листопада 2012 року, ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо не були предметом дослідження у справі № 653/3369/17.

Отже, зважаючи на відсутність у матеріалах справи беззаперечних доказів, які б підтверджували факт спільного проживання позивача та відповідача як чоловіка та дружини у період з травня 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також наявність у них взаємних прав і обов`язків, ведення спільного побуту, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2006 року до 23 листопада 2012 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Щодо вимог позивача про визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаного будинку, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. 1 ст. 62 СК України)

За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та істотне збільшення вартості майна чоловіка, дружини за час шлюбу є самостійними спеціальними (визначеними законом, законними) підставами для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Як встановлено судом, позивач в обґрунтування вимог про визнання майна спільною сумісною власністю посилається на обидві зазначені вище правові підстави, зокрема, на ч. 1 ст. 62 та ст. 74 СК України.

У даному контексті слід зазначити, що визнання майна таким, що в порядку ст. 74 СК України належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з травня 2006 року до 23 листопада 2012 року однією сім`єю, тому суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаного будинку з підстав, визначених ст. 74 СК України.

Щодо посилання позивача на ч. 1 ст. 62 СК України, а саме, істотне збільшення вартості спірного житлового будинку за період перебування її у шлюбі з відповідачем, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, серед іншого, майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Як зазначалося вище, ч. 1 ст. 62 СК України передбачає можливість визнання в судовому порядку майна об`єктом спільної сумісної власності, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до, та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц)

Отже, при посиланні на вимоги статті 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна (житлового будинку) є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Відповідно до ст.380 Цивільного кодексу України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

В свою чергу, згідно ст.381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`яснень, викладених в п.п. 8, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

При розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності.

Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 на момент його придбання ОСОБА_2 на підставі договору від 27.07.2006 р. мав житлову площу 26,0 кв.м., при ньому сарай літ. Б,В, тамбур літ. б, гараж літ. Г, альтанка літ. Д, навіс літ. Е, вбиральня літ. Ж, споруди №1-2, вартість будинку становила 17 981,00 грн. (т.1, а.с.13)

Рішенням виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області від 25.12.2012 р. № 434 надано згоду Генічеському ДБТІ на зняття штампу про наявність самочинного будівництва господарських споруд, а саме: прибудови «а», вбиральні душу «І», господарської будівлі «К» по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.16)

Отже, вказане рішення виконкому, на яке посилається позивач, свідчить лише про узаконення реконструкції господарських споруд, проте не може свідчити про збільшення корисної площі будинку.

Згідно технічного паспорта, складеного станом на 29.01.2013 року, після реконструкції жила площа вказаного будинку становить 26,6 кв.м. в межах вимірювальної похибки (т.1, а.с.11-12).

Будь-яких інших доказів на підтвердження істотного збільшення корисної (житлової) площі спірного будинку за спірний період позивачем не надано.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, встановивши, що спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_2 до укладення шлюбу із ОСОБА_1 та ураховуючи те, що позивачкою належних та допустимих доказів того, що вартість спірного житлового будинку збільшилась за рахунок спільних коштів подружжя або за рахунок її власної трудової діяльності у передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України порядку суду не надано, обґрунтовано вважав, що спірний житловий будинок не є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя в силу ч. 1 ст. 62 СК України, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що вартість проведення будівельних робіт у житловому будинку за час шлюбу підтверджена висновком експерта не впливає на правильність вирішення справи по суті, оскільки вартість житлового будинку змінюється не лише за рахунок проведеного у ньому ремонту, а і за рахунок загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів, тощо.

Крім того, висновком експерта визначено роботи по поліпшенню та капітальному ремонту спірного житлового будинку у період з 27.07.2006 по 26.09.2017 р., у той час, як позивач перебувала у шлюбі з відповідачем значно менший період часу, а саме з 23.11.2012 року. Доказів істотного збільшення вартості спірного житлового будинку саме у період шлюбу сторін та внаслідок їх спільних трудових чи грошових затрат, або затрат ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Посилання у апеляційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками суду.

Інші наведені у апеляційній скарзі аргументи також зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 20.01.2021 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік