ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Чернівці

Справа № 726/513/20

Провадження №22-ц/822/21/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Надії Василівни, третя особа - відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акту про передачу майна стягувачу, скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, витребування земельної ділянки з чужого володіння, головуючий у І-й інстанції Мілінчук С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на виконанні у старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мельника Ю.М. перебуває виконавче провадження № 46358875 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 5 101 929,02 грн. Дане виконавче провадження відкрито 04 лютого 2015 року на підставі виконавчого листа, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці № 725/4521 від 02 лютого 2015 року.

Зазначав, що під час здійснення виконавчого провадження був накладений арешт на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0856 га, цільове призначення - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по вул. В.Василевської в м. Чернівці.

Вказував на те, що в липні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області з листом, в якому повідомила про відчуження нею у 2011 році на його користь вказаної земельної ділянки. У свою чергу державний виконавець Мельник Ю.М. надав ОСОБА_4 відповідь, в якій не визнав за позивачем право власності на спірну земельну ділянку.

Також зазначав, що в подальшому спірна земельна ділянка тричі виставлялась на електронні торги і тричі електронні торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Після цього стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою спірну земельну ділянку, про що письмово повідомив державного виконавця. Таким чином, спірна земельна ділянка актом державного виконавця передана стягувачу в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед стягувачем за виконавчим листом № 725/4521 від 02 лютого 2015 року.

Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізнався, що ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на спірну земельну ділянку та став її власником. Підставою виникнення права власності слугувало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер НОМЕР_2 , видане 10 березня 2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В.

Вважає, що у приватного нотаріуса не було законних підстав видавати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, оскільки прилюдні торги фактично не відбулись. Окрім того, ще 12 серпня 2011 року між ним та його матір`ю ОСОБА_4 був укладений договір дарування земельної ділянки, за яким він набув право на користування і володіння спірною земельною ділянкою. Отже, відчуження земельної ділянки на його користь відбулося ще задовго до відкриття виконавчого провадження та ухвалення судом рішення, на підставі якого був виданий виконавчий лист № 725/4521 від 02 лютого 2015 року, однак ним не було зареєстровано право власності на земельну ділянку у встановленому порядку та не отримано державного акта на право власності на подаровану земельну ділянку.

Просив скасувати постанову старшого державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складений ним Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності щодо ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, витребувати її з володіння ОСОБА_2 і передати в користування позивача ОСОБА_3 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Мельника Ю.М. від 24 лютого 2020 року ВП № 46358875 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складений ним 24.02.2020 року Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, яким ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним та скасовано Свідоцтво від 10 березня 2020 року про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а саме: земельної ділянки № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В..

Скасовано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 35902691 щодо ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вчинений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51580483 від 12 березня 2020 року.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 і передано в користування позивача ОСОБА_3 земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Н.В. відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлено з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що судом не враховано вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час укладення договору дарування), за умовами яких право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на неї. Сам факт підписання договору дарування земельної ділянки не здійснює перехід права власності на неї.

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_4 набула права власності на земельну ділянку та зареєструвала його. Жодних відмінностей між документами, на підставі яких була проведена реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 , та даними реєстру немає. Позивач ОСОБА_3 взагалі не проводив державну реєстрацію.

В цьому спорі підлягає застосуванню норма Земельного Кодексу (ст. 125), який є пріоритетним в даному випадку, оскільки є спеціальною нормою права в разі правовідносин, що стосуються землі та права власності на земельну ділянку. Тобто, право власності виникає з моменту державної реєстрації, якої позивач не здійснював.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши договір дарування та отримавши правомочність на підтвердження державою такого права, позивач мав правомірні очікування щодо оформлення права власності на земельну ділянку, оскільки ним було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю (укладання та нотаріальне посвідчення договору дарування земельної ділянки). Відповідно до чинного на той час законодавства право власності могло посвідчуватись цивільно-правовим договором, який позивачем було укладено. ОСОБА_3 набув майно у законний спосіб та з належних підстав, задовго до виникнення у дарувальника зобов`язань, встановлених судовим рішенням. Спірна земельна ділянка перебувала у володінні та користуванні позивача близько 9 років, та близько чотирьох років до накладення стосовно неї обмежень. Отже, будучи впевненим у непорушності набутого ним права власності на майно за цивільно-правовою угодою, позивач реалізував своє право на майно у розумінні статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Та обставина, що державним виконавцем спірна земельна ділянка передана у власність іншій особі, свідчить про порушення права позивача на надану дарувальником у власність земельну ділянку та обмеження його у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна.

Спірна земельна ділянка не була відчужена на підставі прилюдних торгів, а передана стягувачу на підставі постанови і акту про передачу майна за заявою стягувача. За своєю правовою природою такі акти посадової особи державного органу не є правочинами, на відміну від актів, виданих на підставі проведення прилюдних торгів. Майно не було продане чи іншим способом відплатно відчужене. Окрім того, набувач та державний виконавець знали про існування договору дарування стосовно спірної земельної ділянки, укладеної між боржником та позивачем. За таких умов, до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ч. 1-2 ст. 388 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 3 статті 4 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мельника Ю.М. перебуває виконавче провадження № 46358875 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 5 101 929,02 грн, відкрите постановою від 04 лютого 2015 року на підставі виконавчого листа, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці № 725/4521 від 02 лютого 2015 року.

Вказаною постановою накладено арешт на усе нерухоме майно боржника ОСОБА_4 , в тому числі і на земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 . Заборонено здійснювати відчуження вказаного майна.

Також встановлено, що в липні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області з листом, в якому повідомила про відчуження нею ще в 2011 році на користь позивача ОСОБА_3 спірної земельної ділянки.

Листом за вих. № 3062/05.19 від 05 вересня 2019 року старший державний виконавець Мельник Ю.М. надав ОСОБА_4 відповідь, в якій вказав, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Запропоновано боржнику у семиденний строк надати державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до договору дарування від 12 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Макеєвою Н.В., ОСОБА_4 передала в дар, а ОСОБА_3 прийняв у дар земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 . Прийнявши в дар вказану земельну ділянку, ОСОБА_3 не зареєстрував у встановленому порядку своє право власності на неї та не отримав свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Як вбачається з листа начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області № 3865/05.19 від 06 листопада 2019 року, сторін виконавчого провадження повідомлено про те, що під час вчинення виконавчих дій було складено постанову про опис та арешт майна, згідно з якою описано та арештовано земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по вул. В.Василевської в м. Чернівці. Проведено оцінку майна, вартість якого склала 112 795,00 грн.

З постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мельника Ю.М. від 24 лютого 2020 року у виконавчому провадженні №46358875 вбачається, що Державним підприємством «Сетам» тричі (09 грудня 2020 року, 02 січня 2020 року, 23 січня 2020 року) було проведено електронні торги щодо реалізації вищевказаної земельної ділянки, однак жодні з них не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.

На підставі повідомлення державного виконавця від 29 січня 2020 року щодо залишення за собою нереалізованого майна боржника стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою вказану земельну ділянку, про що письмово повідомив державного виконавця. Державним виконавцем було постановлено передати ОСОБА_2 вказану земельну ділянку. Актом державного виконавця від 24 лютого 2020 року у ВП № 46358875, на підставі заяви стягувача про залишення за собою нереалізованого майна, було передано земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_3 від 10 березня 2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., на підставі постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності вищезазначена земельна ділянка, попереднім власником якої є ОСОБА_4 .

З відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, наявних у інформаційній довідці № 205202536 від 24 березня 2020, земельна ділянка № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 .. Датою реєстрації права власності є 10 березня 2020 року.

12 березня 2020 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до ЦНАП Чернівецької міської ради про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку, однак 17 березня 2020 року було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 51664957 у зв`язку із встановленими суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими правами на вказаних об`єкт нерухомості.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочини за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частинами першою, другою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (частина третя статті 334 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

Частиною першою статті 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно з приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів.

Водночас при розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельну ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно слід керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин.

Статтею 14 Конституцією України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

Згідно з частиною першою статті 125 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору дарування) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частинами 1, 2 та 6 статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового

призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі

набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

Пункт 1 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(в редакції на час укладення договору дарування) (далі Закон) визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору.

Відповідно до статті 2 Закону (в редакції на час укладення договору дарування) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі N 911/3594/17.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що уклавши договір дарування та отримавши правомочність на підтвердження державою такого права, позивач мав правомірні очікування щодо оформлення права власності на земельну ділянку, оскільки ним було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючого документу на землю, оскільки за діючим на час укладення договору законодавством право власності могло посвідчуватись цивільно-правовим договором, який позивачем було укладено.

Державна ж реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Отже, вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про те, що позивач не довів, що набув право власності на земельну ділянку і таке право порушено відповідачами, оскільки стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватись, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі N 2-383/2010.

Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність порушеного права позивача на власність, яке підлягає захисту.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак