ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговим зобов`язанням, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за борговим зобов`язанням.

У квітня 2017 року ОСОБА_2 уточнено позовні вимоги, замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 уклав договір з ОСОБА_5 про надання позики в розмірі 561 346,80 грн, що еквівалентно 42 000,00 дол. США, на строк до 22 серпня 2015 року. 21 серпня 2015 року внесено зміни до вищезазначеного договору позики, згідно з визначеними умовами ОСОБА_5 було передано 925 260,00 грн, що еквівалентно 42 000,00 дол. США, строком до 22 серпня 2016 року. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, після її смерті спадщину за заповітом отримала ОСОБА_3 . З огляду на те, що до ОСОБА_3 , як спадкоємиці, перейшли не тільки права, а й обов`язки померлої, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за зобов`язаннями спадкодавця ОСОБА_5 в розмірі 1 138 200,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів у розмірі 392 000, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців боржника в межах вартості майна, одержаного у спадок.

Не погодившись з таким рішенням, особа, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто скаржнику на підставі статті 357 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Постановою Верховного Суду від 22 липня 2020 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та дослідивши обставини по справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційне провадження підлягає закриттю виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів у розмірі 392 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням, особа, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, зазначивши, що він є членом родини ОСОБА_3 (є чоловіком її доньки), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-якого іншого майна у власності не має. Домоволодіння, розташоване за вказаною адресою, належить на праві власності ОСОБА_3 . В порядку примусового виконання оскаржуваного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року приватним державним виконавцем виставлялось на примусову реалізацію вищезазначене домоволодіння. Заявник посилався на відсутність у нього іншого житла, а тому вважав, що рішення безпосередньо стосується його прав та інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власницею кв. АДРЕСА_2 , яку вона заповідала 30 версеня 2014 року ОСОБА_3 (а.с.№57,148).

Між тим, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до якої також увійшли зобов`язання за договором позики від 22 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса з претензією кредитора з дотриманням строків встановлених законом.

Таким чином, з огляду на те, що єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 , яка звернулася із заявою про прийняття спадщини є ОСОБА_3 , то саме вона має задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_2 в межах вартості отриманого нею в спадщину майна.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 вказував на те, що цим рішенням порушено його права та інтереси, як особи, яка проживає в домоволодінні по АДРЕСА_1 , що підлягає реалізації на виконання вказаного судового рішення.

Проте, відмовідно до матеріалів справи предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за договором позики укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , де ОСОБА_3 є правонаступником всіх прав та обов`язків після смерті ОСОБА_5 , як її спадкоємиця. Отже, ОСОБА_1 не є стороною договору позики та не входить до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 . Також приймається до уваги, що при розгляді даної справи не вирішувалось питання щодо права володіння, користування та розпорядження домоволодінням за адресою; АДРЕСА_1 , тоді як примусове реалізація вказаного майна відноситься до порядку виконання рішення суду, що не впливає на його законність та обгрунтованість.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не брав участі у справі, а оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, оскаржуване рішення будь-яких висновків ані відносно ОСОБА_1 , ані висновкі відносно домоволодіння за адресою; АДРЕСА_1 не містить.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Згідно ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст.6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Верховний Суд в своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17 наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі №916/914/19.

З огляду на обставини справи, зміст наведених норм процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи та подав апеляційну скаргу, не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням у розумінні положень ст. 352 ЦПК України вирішено питання про права та інтереси.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року розгляду по суті не підлягає, а апеляційне провадження по ній підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 367 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговим зобов`язанням.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Ухвала суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров