Справа № 354/873/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/950/21
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т. Л.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, припинення права спільної сумісної власності та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Яремчанського міського суду від 01 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Ваврійчук Т.Л. в м. Яремче,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 у грудні 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 16 серпня 2004 року вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2014 року. За час перебування у шлюбі ними спільно побудовано житловий будинок загальною площею 134,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будівництво житлового будинку було розпочато у 2007 році на підставі дозвільних документів, отриманих відповідно до рішення Яремчанської міської ради №72 від 28 серпня 2007 року, та завершено у 2013 році. Право власності на дане домоволодіння зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 серпня 2015 року. Після розірвання шлюбу у них з ОСОБА_4 виникають суперечки щодо користування спільним майном, яке остання не бажає поділити у добровільному порядку, заперечуючи його право на частку у спільному майні. Оскільки відповідач не визнає права позивача на спірне домоволодіння, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак і не бажає вести будь-яких розмов про його користування, він змушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2017 року у цій справі призначено оціночно-будівельну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено, а 17 червня 2018 року провадження у справі було відновлено у зв`язку з надходженням до суду висновку експерта.

20 липня 2018 року ОСОБА_3 подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 134,6 кв.м, житловою площею 75,5 кв.м, у зв`язку із чим припинити право спільної сумісної власності його та відповідачки на вказаний житловий будинок. Зазначив, що дане спірне домоволодіння, побудоване сторонами в справі у період перебування в шлюбі, про що свідчить технічний паспорт, виготовлений 19 травня 2014 року проектною майстернею ФОП ОСОБА_5 . Згідно п. 1.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року №127, технічна інвентаризація проводиться перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції та капітального ремонту. Таким чином, враховуючи, що технічний паспорт виготовлений 19 травня 2014 року, а їхній шлюб тривав з 16 серпня 2004 року по 06 грудня 2014 року, то він з відповідачкою збудували спірний житловий будинок, перебуваючи у шлюбі. Новостворене майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Таким чином, він, будучи разом з відповідачкою співзабудовником спірного житлового будинку при прийнятті його в експлуатацію та після державної реєстрації права власності на нього за відповідачкою став його співвласником в рівних частках.

ОСОБА_4 25 липня 2019 року звернулася в суд із зустрічною позовною заявою, в якій зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та необґрунтованими. Земельна ділянка, на якій побудований спірний будинок, належить їй на праві приватної власності, згідно договору дарування. Спірне домоволодіння побудоване нею за особисті кошти, хоча вона і не заперечує той факт, що будинок поступово починав будуватись в період перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , однак за її власні кошти і без його участі. Як під час шлюбу, так і після його розірвання вона самостійно проводила у будинку будівельні та ремонтні роботи за особисті кошти. Кошти, які були витрачені на будівництво будинку, отримані нею згідно договорів позики, що підтверджується розписками від 10 серпня 2007 року і 19 серпня 2011 року та були використані на будівництво будинку без участі ОСОБА_3 , а розмір її внеску в будівництво спірного будинку є абсолютним і становить більше 30 тис. євро. Крім того, вказала, що не відповідає дійсності та не узгоджується з письмовими доказами, наданими нею в обґрунтування заперечень проти позову, твердження ОСОБА_3 про те, що будівництво спірного домоволодіння було завершено в кінці 2013 року. Зокрема, позивач покинув її у вересні 2013 року, поїхавши в м. Одесу до іншої жінки, тому не міг знати про процес будівництва фізично. Відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт №ІФ63 від 20 травня 2014 року початком будівельних робіт датується 22 жовтня 2013 року, якраз в той період, коли ОСОБА_3 поїхав в м. Одесу. Оскільки ОСОБА_3 жодної участі у будівництві будинку ні коштами, ні працею не брав, то в силу правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року вказаний будинок є таким, що придбаний в шлюбі, але за її особисті кошти. Також вказала, що за час шлюбу був придбаний автомобіль «Форд Транзіт», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який 21 серпня 2012 року був ввезений ОСОБА_3 в Україну та зареєстрований на його ім`я. ОСОБА_3 з 2010 року є безробітнім, що підтверджується витягом з його трудової книжки, а тому не мав можливості ні коштами, ні власною працею брати участь у придбанні автомобіля. Будь-які докази того, що джерелом придбання спірного будинку та автомобіля є спільні кошти подружжя позивачем не надано. Посилаючись на викладене, просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити та визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «Форд Транзіт», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 25 липня 2019 року первісну позовну заяву та зустрічну позовну заяву об`єднано в одне провадження.

Оскарженим рішенням Яремчанського міського суду від 01 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, припинення права спільної сумісної власності задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок загальною площею 134,6 кв.м, житловою площею 75,5 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 ідеальній частці житлового будинку.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 165,28 грн сплаченого судового збору, 3 817 грн витрат за проведення оціночно-будівельної експертизи та 7 050 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Форд Транзіт», 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , задоволено.

Визнано автомобіль спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля, залишивши автомобіль у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у сумі 800 грн.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що в ході судового розгляду відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на побудований під час шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 та не надано належних і достатніх доказів, що вказане майно було побудоване нею під час шлюбу за її особисті кошти та за рахунок власної праці, а, відтак, цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Визнаючи за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку набутого в шлюбі автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не пропустила строк позовної давності щодо цих позовних вимог.

Обидві сторони по справі подали апеляційні скарги на вказане рішення суду.

ОСОБА_3 оскаржуєрішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 , вважаючи його у цій частині незаконним. Не погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_4 не пропустила строк позовної давності щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку набутого у шлюбі автомобіля, перебіг якого (тобто строку позовної давності) розпочався від дня ухвалення рішення апеляційним судом Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (справа №353/401/16-ц). Апелянт стверджує, що ОСОБА_4 було відомо про порушене право, оскільки остання достеменно знала, що автомобіль перебуває у його користуванні та зареєстрований на його ім`я, доказом чого слугує справа №354/401/16-ц, у якій ОСОБА_4 було відмовлено у позові.

При цьому апелянт зауважує, що при подачі зустрічного позову ОСОБА_4 не ставила питання про поновлення строку позовної давності, тому суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Просить судове рішення скасувати в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Представник ОСОБА_4 оскаржує рішення суду у частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 , посилаючись на його незаконність у цій частині.

Зокрема, апелянт стверджує, що оскільки відповідач набула право власності на житловий будинок, як закінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна, після припинення шлюбних відносин, то таке майно, без застосування додаткових способів захисту інтересів позивача, який претендує на його частку, як співзабудовник, не може розподілятись судом як спільне сумісне майно подружжя. Тому вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме, не застосував положення статей 331, 334 ЦК України, статей 2, 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для визначення моменту набуття права власності на житловий будинок, що призвело до застосування судом в подальшому норм матеріального права, що не мали застосовуватись, а саме: статей 60, 68 та 69 СК України.

Апелянт вказує, що суд при ухваленні рішення в частині задоволення позовних вимог щодо поділу житлового будинку порушив вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України, вийшовши за межі позовних вимог ОСОБА_3 . Позивач не просив суд визнати житловий будинок, спільною сумісною власністю подружжя, а, як особа, що брала участь у будівництві, є його співвласником без додаткового встановлення цього факту судом, позивач клопотав виключно про поділ спільної сумісності власності подружжя на частки. Однак, вийшовши за межі позовних вимог, суд застосував додатковий спосіб захисту права встановив режим спільної сумісної власності подружжя щодо житлового будинку без якого, за наявності у справі належних та допустимих письмових доказів, які свідчать про набуття відповідачем права власності на житловий будинок після розірвання шлюбу з позивачем, суд не зміг би задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 щодо поділу житлового будинку в обраний ним спосіб, який помилково вважав спільною сумісною власністю подружжя, відтак про встановлення цього режиму позивач в судовому порядку не клопотав.

Також апелянт - представник відповідача стверджує, що суд порушив норми процесуального права, оцінюючи надані позивачем докази. Позивач в обґрунтування факту його матеріальної участі у будівництві житлового будинку послався на письмові докази (угоду щодо виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій, акт здачі-прийому по їх встановленню, квитанцію про прийняття від позивача коштів на виконання угоди), які подані у копіях, не засвідчених належним чином, без зазначення місця знаходження оригіналів, без направлення копій позивачу, тому вказані докази є недопустимими. Крім того, на підтвердження факту праці позивача в Італії суд послався на недопустимі докази документи, виконані не державною мовою, не перекладені у встановленому законом порядку та не апостильовані (посвідка на проживання, видана в Республіці Італія 27 жовтня 2009 року з терміном дії до 26 жовтня 2014 року, документ, який посвідчує особу, отриманий позивачем 20 березня 2009 року з терміном дії до 19 березня 2019 року тощо).

Апелянт вказує, що суд допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими: за наявності суттєвих суперечностей у поданих позивачем доказах щодо часу будівництва житлового будинку, суд в рішенні не вказав, чому проігнорував відомості про будівництво будинку впродовж 2014 року, що відображені у висновку судової будівельної експертизи, наданих позивачем дозвільних документах, технічному паспорті, натомість прийшов до висновку на підставі неналежних доказів, що будівництво проведено в період часу 2007-2013 років.

Суд не дав оцінку тому факту, що відомості, зазначені у технічному паспорті на житловий будинок щодо газо-, водо-, каналізаційного оснащення будинку, не відповідають відомостям про їх відсутність, що зазначені в судовій експертизі.

Суд не дотримався встановленого ЦПК України принципу оцінки доказів.

Із зазначених підстав представник відповідача апелянта ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати за подання апеляційної скарги.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , у якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін, мотивуючи тим, що суд правильно встановив момент, з якого почався перебіг позовної давності на звернення до суду із зустрічним позовом ОСОБА_4 .

Позивач відзиву на апеляційну скаргу, подану представником відповідача, не подав.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 підтримав з мотивів, наведених у скарзі. Апеляційну скаргу представника відповідачки заперечив. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду, в оскаржуваній ним частині, залишити без змін.

В судовому засіданні апелянт (представник відповідача) ОСОБА_2 підтримав доводи своєї апеляційної скарги з мотивів, наведених в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг ОСОБА_3 та представника відповідачки ОСОБА_6 без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2004 року, який розірвано рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області 18 листопада 2014 року (а.с.4,5 т.1).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 25 квітня 2006 року, посвідченого Яремчанською міською державною нотаріальною конторою за реєстром №418, ОСОБА_4 отримала в дарунок земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 379 кв.м, яка розташована за адресою: м. Яремче Івано-Франківської області (а.с. 221 т. 1).

Як вбачається із Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 857964 від 15 серпня 2007 року (а.с. 222 т. 1), ОСОБА_4 на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 квітня 2006 року за реєстром №418 належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0379 га, що розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:005:0063, вартість якої згідно звіту про експерту грошову оцінку, виконаного ТОВ «Оціночна компанія «Ренесанс» від 25 липня 2019 року, становить 125 708,00 грн.

Рішенням виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №72 від 28 серпня 2007 року ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 на власній земельній ділянці (а.с. 6 т. 1).

Згідно розписок від 10 серпня 2007 року та 19 серпня 2011 року ОСОБА_4 позичила у своєї матері ОСОБА_7 10 000 грн на придбання цегли з метою початку будівництва житлового будинку та 7 000 євро для будівництва будинку (а.с. 63, 64 т. 1).

08 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та фабрикою вікон Болена-Івано-Франківськ була укладена угода №35 на виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій у кількості 21 шт. на загальну суму 30 248,00 грн (а.с. 117-118 т. 1).

За даними акту здачі-прийому до договору №35 від 08 квітня 2011 року, підписаного ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_8 , 20 квітня 2011 року в порядку виконання договору №35 від 08 квітня 2011 року були проведені роботи по встановленню металопластикових віконних конструкцій за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 122 т. 1).

Згідно виданої ПП ОСОБА_9 квитанції до прибуткового касового ордера, останнім 20 квітня 2011 року прийнято від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30 248 грн на виконання угоди №35 від 08 квітня 2011 року (а.с. 123 т. 1).

Відповідно до протоколу №34/14 від 14 травня 2014 року на замовлення ОСОБА_4 електролабораторією ПВТФ «Протон-К» проведено перевірку ізоляції проводів і кабелів, огляд робіт, виконаних по монтажу електропроводки у житловому будинку по АДРЕСА_1 , що також підтверджується актом №01/14-05 на приховану роботу по монтажу електропроводки.

19 травня 2014 року проектною майстернею ФОП ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,6 кв.м, житловою площею 75,5 кв.м (а.с. 66-71 т. 1).

20 травня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_4 про початок виконання будівельних робіт/зміну даних у повідомленні про початок будівельних робіт №ІФ63 з будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 від 22 жовтня 2013 року. У вказаному повідомленні зазначено, що будівельний паспорт виданий Відділом містобудування, архітектури та будівництва Яремчанського міськвиконкому 20 вересня 2007 року (а.с. 34 т. 1).

26 серпня 2015 року за відповідачкою ОСОБА_4 зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 134,6 кв.м, житловою площею 75,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний №42783585 від 26 серпня 2015 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42785359 від 26 серпня 2015 року (а.с. 8 т. 1).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що вони приймали участь в будівництві будинку по АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_3 , який є їхнім односельчанином. Будівництво будинку було розпочато сторонами у 2007 році та завершено у 2013 році. Їм відомо, що сторони в той час перебували в Італії. ОСОБА_3 приїздив додому один, два рази в рік, в основному весною та осінню і тоді велись будівельні роботи. Він сам працював на будівництві як підсобник, привозив матеріал, розплачувався з робочими через майстра ОСОБА_11 . Вони робили розбивку під фундамент, зводили стіни та проводили опоряджувальні роботи, все крім даху. Мама ОСОБА_4 - ОСОБА_7 приносила працівникам на будову їжу.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених письмових доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, спірний будинок був побудований сторонами під час їх перебування в шлюбі.

Наведеним спростовуються доводи апелянта - представника відповідачки, що суд визнав встановленими обставини побудови спірного будинку протягом 2007-2013 років без належних про те доказів. Посилання апелянта, що суд в рішенні не вказав, чому проігнорував відомості про будівництво будинку впродовж 2014 року, що відображені у висновку судової будівельної експертизи, наданих позивачем дозвільних документах, технічному паспорті зводяться до переоцінки доказів та спростовуються мотивувальною частиною рішення.

Згідно п. 1.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року №127, в редакції, чинній на час складання технічного паспорта на спірний будинок (2014 рік) та п.п. 1 п. 6 Інструкції в редакції, чинній на час вирішення спору, технічна інвентаризація проводиться перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції та капітального ремонту.

З урахуванням дати складання технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 (19 травня 2014 року), тобто під час перебування сторін в шлюбі, суд першої інстанції правильно вважав його належним доказом в обґрунтування позову ОСОБА_3 , а не заперечень відповідачки ОСОБА_4 щодо початку будівництва спірного будинку в 2014 році.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що, починаючи з 2005 року ОСОБА_3 проживав на території Республіки Італія, що підтверджується відповідними відмітками у його закордонному паспорті, копією посвідчення водія, виданого у Республіці Італія 16 вересня 2005 року з терміном дії до 16 вересня 2015 року, документом, що посвідчує особу серії НОМЕР_2 , який виданий комуною Брінзіо Республіка Італія 20 березня 2009 року з терміном дії до 19 березня 2019 року, в якому зазначено його професію: робітник, посвідкою на проживання на території Республіки Італія №ITA32835BD, виданою 27 жовтня 2009 року з терміном дії до 26 жовтня 2014 року, в якій у примітці вказано рід занять - наймана праця.

Згідно копій двох закордонних паспортів позивача ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 , ОСОБА_3 у період з 2004 року по 16 березня 2013 року неодноразово перетинав державний кордон України, інколи разом з неповнолітнім сином ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З долучених до матеріалів справи копій першої та дев`ятої сторінок трудової книжки позивача ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 , вбачається, що він 12 січня 2001 року був звільнений з роботи у ТОВ фірма «Старкол» і з того часу офіційно працевлаштований на території України не був.

Матеріали справи не містять доказів про працевлаштування ОСОБА_3 за кордоном та розмір його заробітку.

Відтак, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З долучених до матеріалів справи копій документів, перекладених з італійської на українську мову, вбачається, що відповідачем ОСОБА_4 були укладені з АТ «Компас-Банк», юридична адреса: вул. Калдера, 21-210153 Мілан, Республіка Італія ряд контрактів, за якими остання отримала грошові кошти в іноземній валюті, а саме: 30 липня 2013 року в сумі 5 100 євро, які згідно графіку погашення платежів зобов`язалась погасити в строк до 30 червня 2016 року; 30 травня 2014 року у сумі 727,50 євро, які згідно графіку погашення платежів зобов`язалась погасити в строк до 30 квітня 2018 року. Згідно підтверджень про закриття контракту АТ «Компас-Банк» від 02 лютого 2016 року вбачається, що 11 серпня 2011 року у зв`язку з повною виплатою закрито фінансування відповідно до контракту на суму 5 000 євро; 03 липня 2013 року та 02 травня 2014 року відповідачці також направлено повідомлення про дострокове припинення фінансових контрактів без зазначення суми та дати контракту.

Відповідно до копій річної сертифікації відповідних виплат по заробітній платі (Декларації) за 2011-2014 роки, частина з яких перекладені з італійської на українську мову, ОСОБА_4 була офіційно працевлаштована в Республіці Італія та роботодавець ОСОБА_14 щомісячно виплачувала їй заробітну плату, яка без відрахувань склала: у 2011 році -12 179,62 євро, у 2012 році - 12 564,71 євро, у 2013 році - 11 381,76 євро, у 2014 році 10 602,19 євро, і щодо даних обставин сторони не заперечили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок про те, що положення статей 60, 70 СК України, 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Суд першої інстанції, оцінивши докази, надані відповідачкою ОСОБА_4 в обґрунтування її заперечень про те, що спірний будинок побудований нею за особисті кошти, дійшов висновку, що з наданих відповідачкою доказів слідує, що в період з 2011 по 2014 рік вона в середньому отримувала заробітну плату у розмірі 1 000 євро на місяць, інформації щодо доходів відповідачки за попередній період часу суду не надано. Відтак, як стверджує сторона відповідачки, за вказані кошти остання повністю утримувала свою сім`ю, здійснювала погашення отриманих кредитів та вела будівництво спірного будинку, вартість якого відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №65 від 05 квітня 2018 року становить 1 033 055 грн (а.с. 143-154 т. 1).

Крім того судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Вацик В.М., за реєстром № 41 позивач ОСОБА_3 придбав та зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 15887689 від 09 жовтня 2014 року (а.с. 38, 39 т. 1).

З посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , виданого Івано-Франківською митницею 21 серпня 2012 року, вбачається, що ОСОБА_3 ввезено на митну територію автомобіль марки «Форд Транзіт», 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки №499 від 23 травня 2013 року, виданої ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УМВС України в Івано-Франківській області, вказаний автомобіль 01 вересня 2012 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 .

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2016 року житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та проведено поділ вказаного майна, визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку. Зазначеним рішенням також припинено право власності ОСОБА_3 на автомобіль марки «Форд Транзит», 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_7 та визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на вказаний автомобіль (а.с. 107-109 т. 1).

Вказаним рішенням встановлено, що між компанією «Фінрено» (Рим, Італія) та ОСОБА_4 був укладений контракт №, згідно з яким остання отримала кошти у сумі 13 000 євро на придбання автомобіля «Форд Транзит 350 М» з номерним знаком/шасі НОМЕР_8 та зобов`язалась у період з 15 червня 2008 року до 15 травня 2011 року здійснювати платежі для отримання кредитних коштів та відповідних процентів. Відповідно до копії технічного паспорту НОМЕР_9 на автомобіль марки «Форд Транзит 350 М», номер/шасі: НОМЕР_10 , виданого у Республіці Італія, власником автомобіля зазначено ОСОБА_3 , а співвласником ОСОБА_4 . При цьому дата передачі у власність вказана 11 червня 2008 року.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на автомобіль скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с.110-114 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін (а.с. 115-116 т. 1).

В ході розгляду справи Тлумацьким районним судом сторони погодили, що вартість набутого у власність житлового будинку у с. Одаї Тлумацького району, становить 100 000 грн та вартість автомобіля Форд Транзит, 2004 року випуску - 150 000 грн.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані обставини свідчать про явну невідповідність зазначеного відповідачкою рівня доходів, наявним витратам щодо придбання нерухомого та рухомого майна.

Надаючи оцінку заявленим відповідачкою запереченням на позовні вимоги ОСОБА_3 про проведення нею будівництва спірного майна за рахунок кредитних коштів та коштів, взятих в позику у матері відповідачки ОСОБА_7 , відповідно до розписок про позику коштів від 10 серпня 2007 року та 19 серпня 2011 року, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що сам по собі факт отримання відповідачкою під час перебування у шлюбі кредитних коштів та укладення нею договорів позики не свідчить про те, що дані кошти чи набуте за їх рахунок майно набуло статусу особистої приватної власності відповідача ОСОБА_4 , оскільки відомості про те, що ОСОБА_4 отримала вказані грошові кошти в особисту власність у цих документах відсутні, а також не зазначено про те, на будівництво якого саме будинку нею позичались дані кошти. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту використання, отриманих нею в борг від матері коштів на будівництво спірного будинку, зокрема будь-яких квитанцій, платіжних доручень, договорів на поставку будівельних матеріалів чи актів приймання-передачі наданих послуг.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні у матеріалах справи графіки платежів та повідомлення про погашення ОСОБА_4 кредитів не містять жодної інформації про цільове призначення даних кредитів, а також відповідачкою не представлено будь-яких доказів, що підтверджують факт погашення нею даних боргових зобов`язань виключно за рахунок особистих коштів, а також використання зазначених кредитних коштів на будівництво спірного будинку. Зі змісту наданих відповідачкою документів, не вбачається, ким із подружжя, за який період та в якому розмірі вносились кошти на погашення кредиту.

Правильним є і висновок суду першої інстанції, що той факт, що спірний будинок побудований на належній відповідачці на праві приватної власності земельній ділянці не є правовою підставою для віднесення житлового будинку до особистої приватної власності відповідачки.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 в основному зводяться до переоцінки наведених доказів, що є поза компетенцією суду апеляційної інстанції.

Твердження апелянта представника відповідачки про те, що оскільки відповідач набула право власності на житловий будинок після припинення шлюбних відносин, то таке майно, без застосування додаткових способів захисту інтересів позивача, який претендує на його частку, як співзабудовник, не може розподілятись судом як спільне сумісне майно подружжя, не узгоджується з висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, про те, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.

Також колегія суддів відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі представника відповідачки, про те, що суд при ухваленні рішення в частині задоволення позовних вимог щодо поділу житлового будинку порушив вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України, вийшовши за межі позовних вимог ОСОБА_3 , який не просив суд визнати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, а, як особа, яка брала участь у будівництві, є його співвласником без додаткового встановлення цього факту судом, позивач клопотав виключно про поділ спільної сумісності власності подружжя на частки. Однак, такі доводи спростовуються обставинами, викладеними у заяві ОСОБА_3 про уточнення та обґрунтування позовних вимог (а.с. 169-172 т. 1), у якій позивач стверджував, що житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки збудований у період перебування їх у шлюбі, і просив визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право на половину вказаного житлового будинку, у зв`язку з чим припинити право спільної сумісної власності позивача та відповідачки на вказаний житловий будинок. Отже, позивач не лише стверджував, що він разом із відповідачкою є співзабудовником вказаного будинку, а що він є співвласником спільного сумісного майна подружжя. Таким чином, враховуючи позовні вимоги ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що визнання судом першої інстанції житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі не може вважатися виходом за межі позовних вимог.

Що стосується доводів апелянта - представника відповідачки про те, що суд не дав оцінку тому факту, що відомості, зазначені у технічному паспорті на житловий будинок щодо газо-, водо-, каналізаційного оснащення будинку (а.с. 71 т. 1), не відповідають відомостям про їх відсутність, що зазначені в судовій експертизі. Такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки, хоча у висновку експерта (а.с. 145 т. 1) зазначено, що з інженерних мереж до житлового будинку підведено лише електропостачання, однак такі обставини встановлено експертом за результатами проведення тільки зовнішнього огляду будинку. Більше того, навіть якщо дійсно у житловому будинку на момент проведення експертизи 05 квітня 2018 року не було газо-, водо-, каналізаційного оснащення будинку, і вказаних інженерних мереж не було на час виготовлення технічного паспорта 19 травня 2014 року, то ця обставина жодним чином не підтверджує зустрічних позовних вимог відповідачки про те, що житловий будинок є її особистою приватною власністю.

Дослідивши обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи, викладені у апеляційній скарзі представника відповідачки, про те, що суд першої інстанції не дотримався встановленого ЦПК України принципу оцінки доказів є необґрунтованими.

З огляду на встановлені обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на побудований під час шлюбу житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та не надано належних та достатніх доказів, що вказане майно було побудоване нею під час шлюбу за особисті кошти та за рахунок власної праці, зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках відповідно до вимог статей 69 - 71 СК України, тому суд правильно задовольнив первісний позов ОСОБА_3 .

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання права власності на половину автомобіля марки «Форд Транзит», 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , який у 2012 році був ввезений в Україну ОСОБА_3 та зареєстрований за ним на праві власності, суд виходив з того, що вказаний транспортний засіб придбано сторонами за час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі, тому він є спільною сумісною власністю подружжя. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Такого факту не заперечувала сторона позивача ОСОБА_3 , яка тільки посилалася на те, що вказаний автомобіль не підлягає поділу між сторонами, оскільки позивачка - відповідачка пропустила строк позовної давності щодо позовних вимог про визнання за нею права власності на половину автомобіля і відповідач - позивач заявив про застосування позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що перебіг строку позовної давності щодо вказаних вимог розпочався з 25 жовтня 2016 року, тобто з дня ухвалення рішення Апеляційним судом Івано-Франківської області, яким завершено судовий розгляд спору ОСОБА_4 про визнання за нею права особистої власності на спірний транспортний засіб, адже саме тоді відповідачка остаточно дізналася про неможливість одержання даного автомобіля у особисту власність, і тривав до 25 жовтня 2019 року. Згідно відмітки місцевого суду на зустрічній позовній заяві, така подана в суд у липні 2019 року, тобто у межах загального строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідачка не пропустила строк позовної давності щодо вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля.

Твердження апелянта ОСОБА_3 , що місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідачка не пропустила строк позовної давності щодо вказаних позовних вимог є безпідставними.

Місцевий суд встановив, що відповідачка не ставила питання щодо припинення її частки у спірному автомобілі, а тому підстав для стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 компенсації в розмірі 1/2 вартості автомобіля відсутні. Також відповідачка не виконала вимоги статті 71 СК України щодо внесення відповідної грошової суми на депозит суду для отримання іншим з подружжя грошової компенсації, тому місцевий суд дійшов вірного висновку, що автомобіль підлягає поділу шляхом визначення ідеальних часток та визнання права власності по 1/2 частці автомобіля за кожним із подружжя із залишенням транспортного засобу у спільній частковій власності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника відповідачки ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Враховуючи залишення апеляційних скарг без задоволення, понесені апелянтами судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції несуть апелянти.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду від 01 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: О.В. Пнівчук

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року