Дата документу 17.11.2021 Справа № 314/1827/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/1827/20 Головуючий у 1 інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/3000/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку.

В обґрунтування позовної заяви, ОСОБА_1 зазначав, що починаючи з травня 2012 року він проживав із ОСОБА_2 як сім`я в квартирі її доньки у м. Запоріжжя.

У квітні 2012 року з відкритого у 2007 році депозитного рахунку № НОМЕР_1 в АК банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 було знято кошти в розмірі 150000 грн. на придбання житлового будинку. В червні 2012 року за кошти, зняті з депозитного рахунку, було придбано житловий будинок в АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.

Право власності на вищезазначений будинок було оформлено на ОСОБА_2 . Оформити на себе право власності на житловий будинок ОСОБА_1 не міг, оскільки перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , шлюб з якою було розірвано у грудні 2012 року за рішенням суду та розглядалося питання про поділ майна.

В подальшому, 06 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано, позивач один проживає та зареєстрований у вищезазначеному будинку, веде домашнє господарство, обробляє присадибну ділянку.

Проте, на даний час ОСОБА_2 має намір продати вищезазначений будинок, оскільки є його власницею, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною частковою власністю та визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , звернувшись з вимогами про визнання спірного майна спільною частковою власністю та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, обрав невірний спосіб захисту, оскільки за встановлених обставин, у позивача виникло право вимоги визнання договору недійсним в частині покупця та переведення права покупця на позивача.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилається на правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18, відповідно до якої, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

ОСОБА_1 зазначає, що до майна, набутого під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, законодавець майже прирівняв майновий правовий статус «законного» та «цивільного» шлюбу. Проте, за необхідності поділу майна, нажитого під час проживання однією сім`єю без шлюбу, та недосягнення згоди шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, необхідно буде звернутися до суду з позовом про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю/визнання права власності на 1/2 частину цього майна та поділ такого майна/визначення частки у спільній сумісній власності/стягнення грошової компенсації за частку у спільному майна. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Оскільки судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з травня 2012 року, вели спільне господарство та інше, скаржник вважає що визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку є належним та допустимим способом захисту порушеного права. При цьому, перелік способів захисту порушеного права, наведених у ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд першої інстанції, розглядаючи питання обрання позивачем ефективного способу захисту порушених прав, не врахував того, що вимога про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року залишити без змін, а скаргу - без задоволення. Зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким визнати житловий будинок, що знаходиться за вказаною вище адресою, спільною сумісною власністю та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, тобто пред`являє інші позовні вимоги з підстав нібито порушення його права спільної сумісної власності. При цьому, приписами ч. 6 ст. 367 ЦПК в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. За таких обставин, ОСОБА_2 вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 розглядатись не може.

ОСОБА_2 зазначає, що спірний житловий будинок нею було прийнято в особисту приватну власність 16 червня 2012 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Право власності на цей будинок є непорушним відповідно до приписів ст. 321 ЦК України. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали з 2013 року, а не з 2012, як зазначено в апеляційній скарзі. При цьому, на момент придбання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перебував у шлюбі з іншою жінкою, та всі свої грошові заощадження витратив під час подружнього життя з ОСОБА_3 , що також встановлено рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2012 року (справа № 812/4081/12).

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 , у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просили задовольнити її з вищевказаних підстав.

ОСОБА_2 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, за матеріалами справи вбачається, що у період з 01 березня 1980 року по 06 грудня 2012 року ОСОБА_1 , перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 (а.с. 70).

З копії договору купівлі-продажу від 16 червня 2012 року, укладеному між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), остання придбала житловий будинок за АДРЕСА_1 , і оплатила його вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором. Пунктом 3 договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж житлового будинку вчиняється за 76000 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору (а.с. 37-39).

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , вбачається, що 06 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року (а.с. 5).

Встановлено також, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в житловому будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 за цією адресою фактично не проживає (а.с. 48).

Вбачається, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилаючись на те, що спірний будинок ним було придбано за особисті кошти під час спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , та зареєстровано на відповідача у зв`язку з перебуванням позивача в іншому шлюбі, просив суд визнати будинок АДРЕСА_1 спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнати за ним право власності на Ѕ частини житлового будинку.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчить положення статті 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку - стаття 315 ЦПК України.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Разом з тим, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За матеріалами цієї справи було встановлено, що ОСОБА_2 спірний будинок було придбано 16 червня 2012 року, тобто у період, коли ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_3 .

За таких обставин, будинок АДРЕСА_1 , не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вбачається, що окрім факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 у період купівлі відповідачем будинку, ОСОБА_7 , також посилався на те, що будинок було придбано за його особисті кошти отриманні за договором банківського вкладу, а ОСОБА_2 покупцем у договорі зазначена лише формально.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Отже, ОСОБА_1 посилався на обставини, які підлягають встановленню саме при вирішенні справи про недійсність окремої частини правочину, та які, у разі їх встановлення не можуть бути підставою для визнання права власності на частину будинку за позивачем, оскільки можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 375, 376 ЦК України, в інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Проте, вимог щодо визнання недійсним договору в частині покупця та переведення права покупця на позивача, ОСОБА_1 не заявлялись.

При цьому, згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 113 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності, оскільки ОСОБА_1 розпорядилися своїми процесуальними правами, та просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частини спірного будинку, не заявив вимог щодо визнання договору недійсним, а суд не має права розглядати не ініційовані сторонами питання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року - залишенню без змін.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: