Справа № 130/1152/20
Провадження № 22-ц/801/198/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 рокуСправа № 130/1152/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Сопруна В.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 130/1152/20 за позовом позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із участю третьої особи - Служби у справах дітей Жмеринської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року, повний текст якого складено 16 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Верніка В.М.,

встановив:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, щоіз відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08.11.2018 року їх шлюб розірваний. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу з відповідачем залишались проживати з нею. З моменту розлучення і до теперішнього часу відповідач ОСОБА_2 жодного разу не бачив їх доньку, не цікавився її життям та здоров`ям. Знаючи, що для дитини дуже важливе спілкування з батьком, він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. На підставі виконавчого документа, виданого Жмеринським міськрайонним судом 14.02.2019 року, з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.02.2019 року і до повноліття. Відповідачем ОСОБА_2 не сплачено ніяких коштів в рахунок погашення заборгованості по аліментам, яка за період з 15.02.2019 року до 01.06.2020 року складає 17316,50 грн. Будь-якої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав і не надає досі, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Він також не підтримує контакту із школою, де навчається дитина, із її вчителями не спілкується. Переконана, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки ОСОБА_3 , а тому вважає, що ці обставини є підставою для позбавлення його батьківських прав. Просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1-5).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано безспірних доказів, які свідчать про необхідність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3 з визначених законом підстав, приймаючи також до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки і піклування Жмеринської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , який діє виключно в межах чинного законодавства та з метою забезпечення захисту прав та законних інтересів її доньки, про що надав обґрунтовані документальні підтвердження невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином.

Представник третьої особи, який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Жмеринської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до копії заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду від 08.11.2018 року шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано (а.с.7-8).

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

У відповідності до повідомлення виконкому Жмеринської міської ради від 12.06.2020 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.23).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Згідно довідок Жмеринського міськрайонного відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 14.05.2020 року №16774 та від 09.06.2020 року №20191, в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості щодо сплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 15.02.2019 року до 31.05.2020 року, згідно судового наказу №2-н/130/12/2019, який видано 14.02.2019 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області. Борг станом на 01.06.2020 року складає 17016,50 грн. (а.с.12,69).

Відповідно довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4 комунальної власності територіальної громади м. Жмеринка від 26.05.2020 року №20/72 ОСОБА_3 є ученицею 1-Г класу, регулярно відвідує заняття у школі, завжди охайна, доглянута. Матір дитини спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини. Батько ОСОБА_2 контакту із школою, де навчається дитина, не підтримує та з вчителями не спілкується (а.с.13).

З довідки квартального комітету "Товарна" м. Жмеринка від 26.05.2020 року №101 вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; до складу її сім`ї входить донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст. 152 СК України).

Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За змістом частин першої- четвертої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

В пунктах 15,16,18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 N 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

З аналізу зазначених правових норм видно, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За змістом ст. 81 ЦПУ Країни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина позивач зазначає ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків , щодо його виховання.

Суд першої інстанції правильно вважає, що документи, надані на підтвердження позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав,є неоднозначними та непереконливими, а посилання позивачки, як на підтвердження вимог, на довідку загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4 комунальної власності територіальної громади м. Жмеринка від 26.05.2020 року №20/72, відповідно до якої батько ОСОБА_2 контакту із школою, де навчається дитина, не підтримує та з вчителями не спілкується, є безпідставними, оскільки дані документи не доводять, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про умисне злісне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції правильно визнав неаргументованим висновок органу опіки та піклування оскільки наданий висновок виконкому Жмеринської міської ради від 14.09.2020 року, яким визначено доцільним позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є достатньо мотивованим і не містить переконливих доводів щодо висловленої органом опіки та піклування доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та стосовно того, що така міра буде мати позитивний вплив на виховання дитини в подальшому і якнайкраще відповідатиме її інтересам. Усі обставини, викладені у висновку, встановлені лише зі слів позивача у справі, та містять посилання на відомості, які із врахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду не становлять безумовних підстав для позбавлення батьківських прав.

Аналіз висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав свідчить про те, що він не є переконливим, ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з дитиною. При цьому, посилаючись у висновку на те, що батько не виконує свої батьківські обов`язки без поважних причин, орган опіки та піклування не з`ясував дані про особу відповідача, умови та спосіб його життя. Отже, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Позивачем не доведено обставин свідомого ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідність застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з батьком, неможливість застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: В.В. Сопрун

І.М. Стадник