Справа № 368/868/20
Рішення

Іменем України

"29" жовтня 2021 р. Справа № 2- 182/2012

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ спільного майна подружжя, -

встановив :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 08.07.2013 року згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області.

05.02.2014 року Кагарлицьким районним судом Київської області було частково задоволено позов відповідачки про поділ спільного майна подружжя, а саме, суд:

- визнав за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсації в рахунок його 1/3 частини в житловому будинку та земельних ділянках, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , в сумі 65198 гривень;

- визнав за ОСОБА_1 право власності на причеп до легкового автомобіля «Фермер» вартістю 5000 грн. та автопідйомник автомобільний вантажопідйомністю 8 тон вартістю 5000 грн.;

- визнав за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_3 , вартістю 112000 грн. та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в рахунок її 1/2 частин в автомобілі «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_3 , причепі та автопідйомнику в сумі 61000 гривень.

Також враховуючи взаємні розрахунки, суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за більш отриману частку в майні 73594 грн.

15.05.2014 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року, яким вирішив: Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в порядку поділу майна право власності:

- на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2 ;

- на Ѕ частину земельної ділянки площею 0.10 га, розташовану в АДРЕСА_2 за кожним;

- на Ѕ частину земельної ділянки площею 0.1244 га, розташовану в АДРЕСА_2 за кожним;

- на Ѕ частину автомобіля «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_3 за кожним;

- на Ѕ частину причепа до легкового автомобіля КАРЗ-6 ПФ-01 «Фермер» за кожним;

- на Ѕ частину автопідйомника автомобільного вантажопідйомністю 8 тон за кожним.

На початку червня 2020 року перебуваючи в будинку по АДРЕСА_2 позивачем було знайдено оригінали та копії документів, а саме:

оригінал Довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О., зареєстровано в реєстрі за № 19742 від 23.12.2007 року, якою гр. ОСОБА_3 діяв від імені ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 бути уповноваженим представником в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від форм власності, в тому числі органах Державної автоінспекції, з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , виданого Білоцерківським МРЕВ 10 травня 2005 року, автомобілем марки «ToyotaCorolla» 1984 року випуску. Шасі (кузов) № НОМЕР_5 , реєстраційний № НОМЕР_6 ;

оригінал Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 13.10.2010 року, який надав приватний нотаріус Міхірьова O.A., м. Київ № витягу 16304689;

оригінал Довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П., зареєстровано в реєстрі за № 3521від 05.04.2007 року якою ОСОБА_2 уповноважила гр. ОСОБА_5 представляти її інтереси в будь- яких установах, органах (в.т.ч. нотаріату), організаціях, незалежно від їх форм власності та підпорядкування з питань, які будуть стосуватися управління та розпорядження (а при необхідності продажу, обміну, оренди) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого Білоцерківським МРЕВ УДАІ УМВС України в Київській області «10» травня 2005 року, автомобілем марки «ToyotaCorolla» д.н.з. НОМЕР_6 .

Тобто, ОСОБА_6 потайки від ОСОБА_1 придбала дане авто та зареєструвала автомобіль на себе, тобто ОСОБА_1 на час перебування у шлюбі та під час його розірвання, під час вирішення питання про поділ спільного майна подружжя, яке вирішувалось у судовому порядку не був обізнаний про те, що вищезгаданий автомобіль є спільною власністю подружжя. Також про нього чомусь не згадала під час поділу спільного майна подружку позові 2013 року і сама ОСОБА_2 .

А тому просить визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - автомобіль «Тоуоіа Сого11а» 1984 року випуску д.н.з. НОМЕР_7 , Шасі (кузов) № НОМЕР_5 , реєстраційний № НОМЕР_8 та визнати право власності на 1/2 частину даного автомобіля за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримав і суду пояснив, що він не знав про існування вказаного автомобіля.

Відповідачка проти позову заперечила і суду пояснила, що дійсно під час перебування у шлюбі вони придбали спірний автомобіль, який же і продали по дорученню під час шлюбу. Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з слідуючих підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Так в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.11.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 08.07.2013 року згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області.

27.02.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив виділити їм у власність по Ѕ частині будинку та прилеглої земельної ділянки АДРЕСА_2 - вартістю 144000 гривень.

19.03.2013 року ОСОБА_2 звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя в якому просила:

1.Провести поділ спільного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 а саме:

- автомобіля «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_3 .

- житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 ;

- причіп до легкового автомобілю «Фермер» - вартістю 5000 гривень;

- автопідйомник автомобільний вантажопідйомністю 8 тон - вартістю 5000 гривень.

2. Збільшити розмір частки ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя до 2/3 частин.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_3 .

4. Присудити ОСОБА_2 грошову компенсації в рахунок її 2/3 частин в автомобілі «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_3 , відповідно до вартості автомобіля на час розгляду справи.

5. Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 .

6. Присудити ОСОБА_1 грошову компенсації в рахунок його 1/3 частини в житловому будинку та земельних ділянок, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до вартості автомобіля на час розгляду справи.

7. Присудити ОСОБА_2 грошову компенсації в сумі 13333,33 в рахунок компенсації її 2/3 частин в спільному майні, а саме: причіп до легкового автомобілю «Фермер» та автопідйомник автомобільний вантажопідйомністю 8 тон.

15.04.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог в якій просить:

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину цього ж житлового будинку.

- визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0.25 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_2 право власності також на 1/3 частину цієї ж земельної ділянки.

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_3 ; причіп вартістю 2134 грн.; автопідйомник вартістю 960 грн.,

- визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_7 , автомобіль Subaru Forester н.з. НОМЕР_9 , скутер вартістю 5500 грн.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя було залишено без розгляду на підставі ст. 207 ч.1 п.3 ЦПК України.

Тобто при подачі позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя 18.08.2020 року позивачу було відомо про наявність спільного майна подружжя, а саме, автомобіля «Toyota Corolla» н.з. НОМЕР_7 .

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи з ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо позовних вимог позивача про поділ спільного майна подружжя закінчився, оскільки йому було відомо про вказаний автомобіль, ще під час подання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя 24.02.2013 року. Тобто за позовними вимогами щодо поділу спільного майна подружжя закінчився строк позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тому, позовні вимоги позивача щодо поділу спільного майна подружжя заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності.

Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності позовних вимог.

Дане встановлено на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08.07.2013 року про розірвання шлюбу, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року про поділ спільного майна подружжя, ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя без розгляду, рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.05.2014 року.

Посилання позивача та його представника на ту обставину, що він під час шлюбу не знав про існування спірного автомобіля, не заслуговують на увагу, поскільки допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 пояснили суду, що вони познайомились в 2000 році коли проживали в АДРЕСА_3 , у них діти одного віку. В 2002-2003 році ОСОБА_8 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі придбали автомобіль Тоуоtа Сого11а» , який не був новий. Вони всі разом їздили на ній відпочивать.За кермом завжди був ОСОБА_8 .. Вказаний автомобіль продали також коли були у шлюбі.

Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача про поділ спілного майна подружжя задоволенню не підлягають, а тому в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, 257, 267 ЦК України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Рішення набуває законної сили відповідано до ст. 273 ЦПК України .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 05.11.2021 року.

Суддя : Т.Є. Іванюта.