Номер провадження: 22-ц/813/1551/21
Номер справи місцевого суду: 522/3608/19
Головуючий у першій інстанції Шкамерда К. С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суд м. Одеси від 17 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього та відповідача у м.Ульм (Німеччина) народилась донька ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у комуні Ерьо (Данія) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за реєстровим №2637/2011. Починаючи з 2014 року відносини між позивачем та відповідачем зіпсувались і вони почали проживати окремо. 13.09.2016 року рішенням Окружного суду (суд у справах родини) Бад Нойєнар-Арвайлер №62 F 221/14 (суддя Шнайдер-Кніпс) було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі позовної заяви ОСОБА_5 . З дня розірвання шлюбу між ними на території Німеччини, ОСОБА_3 проживала разом з матір`ю ОСОБА_5 . З вересня 2016 року по вересень 2017 року позивач підтримував зв`язок з відповідачем та спільною дитиною, спілкувався з ними та перераховував кошти на утримання доньки ОСОБА_3 . Починаючи з вересня 2017 року зв`язок між сторонами перервано з ініціативи відповідача, у зв`язку з чим він немає можливості спілкуватися ні з відповідачем, ні зі своєю рідною донькою. По сьогоднішній день він не знає де знаходиться його донька ОСОБА_3 . Весь цей час він намагається налагодити зв`язок з дружиною, приймати участь у вихованні доньки, її утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення, проте, відповідач перешкоджає позивачу у здійсненні його права на участь у вихованні дитини та з 2017 року переховує дитину від батька, що змусило позивача звернутись до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визначено наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : -побачення в неділю з 12.00 год. до 18.00 год. за місцем перебування доньки або за місцем проживання батька, без супроводу матері; -побачення у святкові дні, спільний відпочинок за попередньою домовленістю батьків. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати в сумі 1536 грн. 80 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визначено наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : -побачення в неділю з 12.00 год. до 18.00 год. за місцем перебування доньки або за місцем проживання батька, у супроводі матері; -побачення у святкові дні, спільний відпочинок за попередньою домовленістю батьків, у супроводі матері; в іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано всіх обставин справи, а саме психоемоційний стан доньки ОСОБА_3 та її відношення до батька.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 07 жовтня 2021 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

07 жовтня 2021 року від адвоката Голосова Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_4 , надійшла заява про відкладення судового засідання, яке вмотивоване тим, що представник ОСОБА_4 адвокат Голосов Ю.В. знаходиться на лікарняному.

Розглянувши заяву сторони скаржника, судова колегія дійшла до висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Колегія суддів звертає увагу, що до своєї заяви про відкладення розгляду справи адвокат Голосов Ю.В. додав копію довідки, яка є неналежним доказом, так як з 01 жовтня 2021 року в Україні діють електронні лікарняні, а дана довідка не свідчить про наявність такого лікарняного.

Додатково суд апеляційної інстанції звертає увагу на п. 1.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства, затверджених Радою Суддів України №14 від 28.02.2020 року, з текстом яких можна ознайомитися за посиланням: https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/3/1163581/.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Дришлюк А.І. перебував у відпустці з 18 жовтня по 19 листопада 2021 року включно, що підтверджується довідкою №335д від 22.11.2021р. відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 22 листопада 2021 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у м.Ульм (Німеччина) народилась ОСОБА_3 від батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_6 у комуні Ерьо (Данія) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за реєстровим №2637/2011.

13 вересня 2016 року рішенням Окружного суду (суд у справах родини) Бад Нойєнар-Арвайлер №62 F 221/14 (суддя Шнайдер-Кніпс) було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі позовної заяви ОСОБА_5 .

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, при цьому дитина проживає із матір`ю

ОСОБА_6 матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Служби у справах дітей Одеської міської ради щодо надання висновку щодо участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , порядку побачень та спілкуванню з нею її батька ОСОБА_2 .

Згідно із висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.02.2017 року №01-11/2004 Приморська районна адміністрація, як орган опіки та піклування вирішила: зобов`язати громадянку ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька громадянина ОСОБА_2 з його малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; визначити способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною кожну суботу чи неділю місяця з 12:00 до 18:00, а також, дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків.

Як зазначає позивач з дня розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на території Німеччини, їх спільна донька ОСОБА_3 проживала разом з матір`ю ОСОБА_5 .

Також позивач вказує, що з вересня 2016 року по вересень 2017 року останній підтримував зв`язок з відповідачем та спільною дитиною, спілкувався з ними та перераховував кошти на утримання доньки ОСОБА_3 . Починаючи з вересня 2017 року зв`язок між сторонами перервано з ініціативи відповідача, у зв`язку з чим позивач немає можливості спілкуватись ні з відповідачем, ні зі своєю рідною донькою. По сьогоднішній день позивач не знає де знаходиться його донька ОСОБА_3 . Весь цей час ОСОБА_2 намагається налагодити зв`язок з дружиною, приймати участь у вихованні доньки, її утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення, проте, відповідач перешкоджає позивачу у здійсненні його права на участь у вихованні дитини та з 2017 року переховує дитину від позивача.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Тобто права та обов`язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34 , 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов`язані здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання.

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, вимоги позивача щодо зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивачем не були надані документи які б підтверджували можливість перебування в його квартирі, де він зараз зареєстрований та мешкає, малолітньої ОСОБА_3 ; вік дитини - 8 років; певний домашній уклад та певний режим життя, турботу, догляд та харчування, які потребує дівчинка в такому віці, суд першої інстанції правильно вважав, що навряд чи буде доцільним визначати порядок спілкування та побачень з дитиною, як цього просив позивач та забирати її від матері на нічний час, а тому суд дійшов вірного висновку, що доцільним буде, з урахуванням Висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.02.2017 року № 01-11/2004, встановити наступний час спілкування: побачення в неділю з 12.00 год. до 18.00 год. за місцем перебування доньки або за місцем проживання батька, без супроводу матері; побачення у святкові дні, спільний відпочинок за попередньою домовленістю батьків.

Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу, що аргументи ОСОБА_4 про необхідність проведення зустрічей дитини з батьком виключно у її присутності є необґрунтованими, оскільки наявні між сторонами неприязні відносини та конфлікти, негативно впливають на ставлення дітей до батька, а тому проведення зустрічей батька з донькою у присутності матері не сприятиме налагодженню відносин між ними.

Слід зазначити, що законодавством передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Крім того, апеляційний суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суд м. Одеси від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк