Справа № 177/330/20
Провадження № 2/177/47/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 січня 2021 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Строгової Г. Г.

за участі: секретаря Короновської Д. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Данилівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку спадкування та встановлення факту родинних відносин, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просила суд встановити факт родинних відносин, а саме: що вона є рідною сестрою ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати, що житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, був за життя ОСОБА_3 його особистою власністю, та визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно. Позивач звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте отримала від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що неможливо встановити родинній зв`язок між позивачем та її померлим братом, так як наявні розбіжність в написанні прізвища позивача, при укладенні нею шлюбу, де її прізвище зазначене, як « ОСОБА_1 ». Крім того, як встановлено державним нотаріусом, спадкове майно, було придбано померлим ОСОБА_3 у шлюбі з його дружиною ОСОБА_2 , а відтак кожному з них належить шлюбна доля в вищезазначеному спадковому майні, яку в досудовому порядку виділити неможливо, у зв`язку із чим позивач вимушена звернутися до суду.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, представник позивача надав клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. У відзиві на позовну заяву заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказуючи на їх незаконність. Так, вказала, що спірний житловий будинок було придбано під час її шлюбу з ОСОБА_3 за їх спільні кошти, договору щодо порядку користування між ними не укладалось. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку наданим суду доказам, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних законних підстав.

Пунктом 1 ч.1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.9).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.1999 № ААН № 549051 (а.с.18, 19-21), посвідченого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори.

При звернені позивача, 19.06.2015 до Шостої криворізької державної нотаріальної контори (а.с. 61), остання отримала від нотаріуса, постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.02.20020 (а.с. 68), у зв`язку із тим, що із поданих документів, що підтверджують факт родинних відносин між спадкоємицею ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_6 , вбачаються розбіжності у написанні прізвища спадкоємиці, та у зв`язку із тим, що спадкове майно, було придбано померлим перебуваючи у шлюбі, а відтак кожному з подружжя належить шлюбна доля, яку в позасудовому порядку виділити неможливо.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи та видно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 12), ІНФОРМАЦІЯ_3 , у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , народилася донька ОСОБА_9 , яка при укладенні шлюбу, а саме, 01.10.1989, змінила своє дівоче прізвище на « ОСОБА_1 », про що свідчить копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 8 від 18.02.2020 (а.с. 13).

22.04.1993, ОСОБА_1 (« ОСОБА_1 » рос.мовою), розірвала шлюб з ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 14), після чого при отриманні паспорту громадянина України, при невірному перекладі, прізвище останньої було записано, як « ОСОБА_1 » (а.с.7).

Крім того, як видно із копії свідоцтва про народження померлого спадкодавця ОСОБА_3 , серії НОМЕР_4 (а.с.11), його батьками, як і батьками позивача, зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що можна зробити висновок, що позивач ОСОБА_1 та померлий спадкодавець ОСОБА_3 , є рідними братом та сестрою, а вказані розбіжності в написанні прізвища позивача, виникли внаслідок помилкового внесення при перекладі з російської мови, посадовими особами відповідних органів місцевого самоврядування під час державної реєстрації актів цивільного стану при видачі паспорта громадянина України.

Крім того, факт того, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним братом позивача, підтверджується наявністю у останньої оригіналів всіх правовстановлюючих документів, які стосуються померлого.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що помилки та розбіжності допущені при складанні правовстановлюючих документів, виникли внаслідок внесення помилково прізвища позивача, як « ОСОБА_1 » посадовими особами відповідних органів місцевого самоврядування під час державної реєстрації актів цивільного стану.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне встановити факт, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною сестрою померлого, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Що стосується позовної вимоги про визнання спадкового майна ОСОБА_3 , а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , його особистою власність, суд, приходить до наступного.

Судом встановлено, що між померлим ОСОБА_3 та відповідачем по справі ОСОБА_2 , 16.10.1992 укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 (а.с. 72) та повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 9 від 19.06.2020 (а.с.91-92).

13.01.1999, ОСОБА_3 , придбав у ОСОБА_13 , житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія договору купівлі-продажу серії ААН № 549051 (а.с. 18), який посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М. Вартість житлового будинку, згідно умов договору була визначена 3315,00 грн.

Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України №16 від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» суд зазначив, «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС)».

Аналогічні норми передбачені і п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів, подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові позиції викладені в Постанові ВСУ від 05.04.2017 року справа №6399цс17 та постанові Верховного Суду від 18.06.2018 року № 61-1935св18.

Положеннями ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не забороненого законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права.

Позивач вказує, що в той час, як померлий ОСОБА_3 , придбав житловий будинок, він фактично не перебував із відповідачем у шлюбних відносинах, а шлюб мав формальний характер, так як відповідач ОСОБА_2 , з 28.08.1996 по теперішній час зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка Вищеольчедаївської сільської ради (а.с.93), а сам померлий по день своєї смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та проживав сам за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Кіровської сільської ради (а.с. 10, 63).

Крім того, у своєму відзиві на позовну заяву, відповідач не спростувала факту не проживання із спадкодавцем однією сім`єю.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 , пояснила, що позивач ОСОБА_1 , це її мати, а померлий ОСОБА_3 , її рідний дядько, який одружився у 1992 році, та жив із дружиною та донькою у Вінницькій області, куди вона приїздила із бабусею. Також у 1992 році ОСОБА_3 поїхав до Магадану та приїхав звідти до м. Кривого Рогу, до жінки не повертався. Мешкав із дідом та бабою, у Кривому Розі, випивав, після чого ОСОБА_1 , разом із бабою, у 1999 році взимку, скинулися грошима, та купили ОСОБА_3 , житловий будинок в АДРЕСА_1. ОСОБА_14 , їздила із бабою та допомагала ОСОБА_3 по господарству. Дружина ОСОБА_3 жодного разу не приїздила до села та не допомагала йому.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 , пояснила, що є подругою ОСОБА_1 . Брата ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , свідок знала особисто. Будинок в якому він проживав, йому купила його мати та ОСОБА_1 , так як ОСОБА_3 , мешкаючи з батьками випивав, вів аморальний спосіб життя, та бив батьків. У ОСОБА_3 була дружина ОСОБА_2 , проте вони разом не проживали. ОСОБА_3 приїхав із заробітків без грошей, почав випивати, вести аморальний спосіб життя, у зв`язку із чим, його мати та сестра ОСОБА_1 , були вимушені купити йому хату.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , пояснив, що є цивільним чоловіком ОСОБА_1 , з якою вони проживають із 1994 року. У ОСОБА_1 був брат, ОСОБА_3 , який у 1995 році повернувся із заробітків з Магадану, та жив у своїх батьків у м. Кривому Розі. Любив випивати, вимагав гроші, бив батьків. Мати ОСОБА_3 писала листи його дружині, щоб вона приїхала та помирилася з чоловіком, але остання не реагувала. В зв`язку з такою поведінкою сина, неможливість спільного проживання, його мати разом із позивачем по справі та ОСОБА_18 склалися грошима та купили ОСОБА_3 хату, в якій він жив до своєї смерті. Дружина до ОСОБА_3 не приїздила, спільного господарства з ним не вела. У ОСОБА_3 був вид на проживання, паспорта громадянина України у останнього не було.

За таких обставин справи, суд приходить до висновку, що у даному випадку має місце придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти рідних позивача, тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю померлого, якому придбали житловий будинок.

Суд вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, на що вказує в своєму відзиві відповідач. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частини визнання майна особистою власністю померлого, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За життя ОСОБА_3 розпорядження з приводу спадкового майна не здійснив, що підтверджується копією спадкової справи № 347/2015 заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.172-180).

Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який пережив його, та батьки.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , є його дружина та донька, які в установлений законом строк до нотаріальної контори не звернулися, заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подали, про що свідчить копія спадкової справи та лист державного нотаріуса Шостої криворізької державної нотаріальної контори (а.с.172, 173-180).

Відповідно до с. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ні дружина позивача ні його донька не прийняли спадщину у встановлений законом строк, тому, право на спадкування отримує друга черга спадкоємців.

Відповідно до ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

З копії спадкової справи № 347/2015 заведеної після смерті ОСОБА_3 (а.с. 172-180) вбачається, що 19.06.2015, із заявою про прийняття спадщини після його смерті, звернулася його рідна сестра ОСОБА_1 - позивач по справі. Крім неї до нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину ніхто не отримував.

Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, належні спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинені внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Також, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, суд вважає, що оскільки спадкоємці першої черги на спадкування у визначений законом строк до нотаріальної контори не звернулися та фактично не прийняли спадкове майно, необхідно визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 259, 263, 264, 265, 293, 315 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Данилівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку спадкування та встановлення факту родинних відносин - задовольнити.

Встановити факт родинних відносин, а саме: що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною сестрою ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати, що за життя ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, був його особистою власністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України через Криворізький районний суд Дніпропетровської області.

Суддя: