Справа № 761/8963/21
Провадження № 2/761/6953/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Когут Є.О.,

за участю представника позивача - адвоката Незвіського Д.Я.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , діючої в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд з України громадянам, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супроводу другого із батьків, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_2 поданої в інтересах дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дітей з України у супроводі матері без згоди батька та супроводу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу. Від перебування у фактичних сімейних відносинах вони мають спільних дітей:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідач тривалий час не проживає разом з дітьми та позивачем. Будь-які сімейні відносини між ними припинені. Фактичне місце проживання відповідача невідоме. Діти проживають з позичкою за адресою: АДРЕСА_1 , яка визначена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2021. Наразі, у позивачки та дітей виникла гостра необхідність регулярно виїздити з України до країн Європи на строк більший, ніж 30 днів.

Однак. відповідач контактів з дітьми не підтримує, його місце проживання чи перебування їй не відомі, а тому вона позбавлена можливості звернутись до відповідача з проханням надати їй нотаріально посвідчену згоду на виїзд спільних дітей з України більше, ніж 30 днів. З огляду на зазначене, діти є заручниками у власній державі. Право дітей на вільне пересування фактично порушено.

За захистом їх прав вона звернулась до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2021 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_1 .

Згідно відповіді на запит від 08.04.2021 відповідач у справі зареєстрованим у місті Києві та Київській області не значиться.

Ухвалою суду від 13.04.2021 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. При цьому пояснив, що звернення до суду з даним позовом було обумовлено тим, що позивачка була позбавлена комунікації з відповідачем, оскільки не мала інформації про місце його знаходження.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та пояснив, що позивачка до нього не зверталась з будь-якими проханнями про необхідність надання дозволу для виїзду дітей за кордон. Позивачка самовільно припинила спілкування з ним, заблокувавши телефони її та дітей, де знаходяться діти він не знає. На його думку, позивачка у такий спосіб хоче припинити зв`язок дітей з ним. Від спілкування та допомоги дітям він не самоусувався та не має наміру цього робити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом реєстрації місця проживання БМР, діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 25.02.2019 по теперішній час, довідки видані 25.02.2019.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Разом з цим, позивачка в позовній заяві просить надання дозволу на виїзд дітей з України у супроводі матері без згоди та супроводу батька строком до досягнення ними 16-ти річного віку, при цьому не зазначала в чому полягає необхідність виїзду, до якої країни чи країн вона має намір виїхати з ними.

При цьому в судовому засіданні судом не встановлено та не доведено позичкою, що відповідач чинить перешкоди та не надає дозвіл на виїзд дітей в добровільному порядку.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б це підтверджували.

Суд не приймає до уваги, як доказ та не може взяти до уваги встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2021 у справі № 761/30731/19 про визначення місця проживання дітей обставини, оскільки позивачем до матеріалів справи надана не завірена належним чином його копія, а згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вказане рішення не набрало законної сили.

З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги те, що позивачка не зазначила місця перебування дітей та не надала доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, виключається можливість встановити чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дітей за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Доводи позивача, що виїзд закордон необхідний з урахуванням найкращих інтересів дітей, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 , діючої в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд з України громадянам, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супроводу другого із батьків відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: