ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1988/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №698/512/20 Категорія: 310000000 Баранов О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року :

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

секретар: Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - Орган опіки та піклування Катеринопільської районної державної адміністрації (після реорганізації - Орган опіки та піклування Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області), Служба у справах дітей Катеринопільської селищної об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області,

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2021 року у складі судді Баранова О.І.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 16 жовтня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , однак у квітні 2020 року вони припинили спільне проживання. Мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з припиненням шлюбних відносин, ОСОБА_2 переїхала проживати до смт. Єрки Катеринопільського району Черкаської області до помешкання своїх батьків. Їх спільний син ОСОБА_4 залишився проживати з ОСОБА_1 та його батьками в с. Гончариха Катеринопільського району Черкаської області. Вказує, що син перебував на його повному утриманні, він належним чином опікувався дитиною та не перешкоджав спілкуванню ОСОБА_4 з матір`ю.

Однак, 14 липня 2020 року під час чергового відвідування дитини ОСОБА_2 силоміць забрала дитину і зникла у невідомому напрямку. Вважає, що така поведінка ОСОБА_2 є неприйнятною, оскільки травмує психіку дитини.

З огляду на добрі усталені зв`язки дитини з батьками позивача, в яких дитина перебувала від народження, наявність у позивача умов для утримання та розвитку дитини, наявність стабільного заробітку та відсутність аналогічних умов для виховання у відповідача, яка не має власного житла, позивач вважає, що проживання дитини разом з батьком - ОСОБА_1 відповідатиме інтересам дитини. Крім того, згідно висновку органу опіки та піклування від 31 липня 2020 року № 239/01-42 зазначено про доцільність проживання дитини разом з батьком.

Просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його реєстрації: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 1 вересня 2020 року залучено до участі у справі - Орган опіки та піклування Катеринопільської райдержадміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 1 квітня 2021 року замінено належну третю особу Службу у справах дітей Катеринопільської районної державної адміністрації її правонаступником Службою у справах дітей Катеринопільської селищної об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що малолітня дитина, яка досягла шестирічного віку перебуває у благополучній родині матері в якій має позитивний, усталений, внутрішньо-родинний зв`язок із старшим братом, який буде розірвано у випадку проживання з батьком; має однакову прихильність до обох батьків, які належним чином піклуються про дитину, беруть участь у духовному та фізичному розвиткові останнього. Таким чином, у найкращих інтересах дитини буде зберегти її зв`язки із сім`єю матері.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом обставин справи, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, крім обставин викладених в позовній заяві вказує, що свідок ОСОБА_5 , пояснила, що на засіданні комісії органу опіки та піклування, куди запрошувалися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх малолітній син ОСОБА_4 своєю поведінкою продемонстрував, що має більшу прихильність до батька. ОСОБА_2 навіть в присутності членів комісії не приховувала свого грубого відношення до сина, безпідставно підвищувала до дитини тон, смикала його за одяг, проявляла неприязнь до дитини. А тому, комісія прийшла до обґрунтованого висновку про доцільність визначення місця проживання разом з батьком.

Також, вказує, що дитина не отримує в сім`ї матері належного та повноцінного харчування, що може негативно вплинути на стан здоров`я.

Крім того, вказує, що покази свідка ОСОБА_6 є неналежним та допустимим доказом, оскільки клопотання про її допит не заявлялося сторонами під час проведення підготовчого судового засідання.

Вказує, що суд, при вирішенні даного спору, повинен був виходити із того, що для малолітнього віку дитини, для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя, необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але й дитина ще повинна відчувати себе психофізіологічно вільно, захищено та комфортно. Тому, також важливо щоб у неї було почуття безпеки і підтримки.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , згідно якого у графі батько вказано - ОСОБА_1 , а у графі мати - ОСОБА_7 (а.с.9).

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 . Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с.8).

Як вказують сторони шлюбні відносини між ними припинилися у квітні 2020 року.

ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом, просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, за його місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження житлово - побутових умов проживання дитини (дітей) № 243 від 27 травня 2020 року вбачається, що за наслідками обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , комісія прийшла до висновку про можливість проживання дитини разом з батьком - ОСОБА_1 .

Згідно акту обстеження умов проживання від 3 червня 2020 року за адресою ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , вказано про задовільні умови проживання дитини (а.с.11).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 26 травня 2020 року та від 21 липня 2020 року вбачається, що разом з ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , зареєстровані його батько ОСОБА_9 , матір ОСОБА_10 , його малолітній син ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12, 82).

Згідно висновку оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 , що проводилося з 1 червня по 3 червня 2020 року, вбачається, що умови проживання дитини - ОСОБА_3 задовільні, дитина має свою кімнату, в будинку є всі умови для проживання, дитина повністю забезпечена всім необхідним, одягнена відповідно до сезону, чиста та охайна. Батько здатний виховувати дитину, сім`я не має поганих впливів з боку середовища (а.с.13-14).

З довідки про доходи ОСОБА_1 від 16 липня 2020 року вбачається, що останній в період з 19 червня 2020 року по 30 червня 2020 року працював по договору цивільно - правового характеру № ЛК-00001290 та йому було нараховано заробітну плату за цей період в розмірі 1200,00 грн. (а.с.16).

Відповідно до довідки ТОВ «Лебединська аграрна компанія» про доходи від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 в період з 1 липня 2020 року по 31 липня 2020 року працював по договору цивільно - правового характеру та йому було нараховано заробітну плату в сумі 1200,00 грн. (а.с.50).

Відповідно до акту від 3 червня 2020 року обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 було встановлено її відсутність за вказаною адресою та зі слів ОСОБА_13 вказано, що ОСОБА_2 за даною адресою не проживала і не проживає ( а.с.17).

Відповідно до акту від 15 липня 2020 року обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 було встановлено, що як ОСОБА_2 так і син - ОСОБА_3 за даною адресою не перебувають, місце знаходження невідоме ( а.с.18).

З висновку органу опіки та піклування Катеринопільської РДА від 31 липня 2020 року № 239/01-42 вбачається, що з метою захисту емоційного та психологічного здоров`я малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , беручи до уваги те, що дитина 4 місяці був поза увагою матері, а в подальшому з ініціативи матері була раптово забрана із сім`ї батька, вякій проживала з народження, Катеринопільська РДА, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити в судовому порядку місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 - сім`ю батька ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (а.с.23-25).

Згідно акту умов проживання ОСОБА_2 від 10 червня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 умови проживання є задовільні, діти мають окрему кімнату для проживання, спальними місцями та одягом забезпечені (а.с.36).

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 31 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 умови проживання є задовільні, діти мають окрему кімнату для проживання, спальними місцями та одягом забезпечені. Вказано, що за даною адресою проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_12 (син ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (спільний син ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) (а.с.37).

Згідно довідки «Вимпел В» № 01/09 від 1 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 , працює на даному товаристві з 28 серпня 2020 року на посаді охоронника (а.с.37).

Відповідно до листа Єрківської селищної ради № 521 від 2 вересня 2020 року ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.57).

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_14 від 30 червня 2020 року якою він підтверджує, що будинок АДРЕСА_3 де проживає ОСОБА_2 буде продано їй. Завдаток за будинок ОСОБА_2 внесено. Договір купівлі - продажу буде оформлено пізніше (а.с. 48).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Враховуючи вищевказані обставини справи та норми права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , прийшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку, врахувавши при цьому в першу чергу інтереси дитини, місце навчання та психологічний стан дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, обоє батьків мають задовільні умови проживання, виховання та розвитку для дитини, що підтверджується актами обстеження умов проживання (а.с.10,11,13, 33,37).

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Також, за даною адресою зареєстрований і малолітній син - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.82).

ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується листом Єрківської селищної ради (а.с.57). Також, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_14 з якої вбачається, що ОСОБА_2 внесла завдаток на придбання будинку в якому вона проживає: АДРЕСА_3 (а.с.57).

Судом враховано, що Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в період з 19.06.2020 року по 30 червня 2020 року та з 1 липня 2020 року по 31 липня 2020 року нарахована заробітна плата за договорами цивільно - правового характеру, що підтверджується довідками про доходи (а.с. 16, 50).

ОСОБА_2 в свою чергу надала суду довідку з якої вбачається, що вона з 28 серпня 2020 року працює на ТОВ «Вимпел В» на посаді охоронника (а.с.38).

Згідно характеристики ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , він є учнем 1-А класу Єрківського ЗЗСО І-ІІІ ступенів імені Героя України В.М. Чорновола, що знаходиться за адресою: вул. В.Чорновола, 1, смт. Єрки, тобто навчальний заклад знаходиться в селищі міського типу Єрки де проживає мати дитини. З даної характеристики також вбачається, що до школи дитину приводить та забирає мати, яка цікавиться успіхами дитини у навчанні, допомагає із домашніми завданнями та приймає активну участь у житті дитини (а.с.90).

Колегія суддів погоджується з висновками суду стосовно того, що при складанні наданого позивачем висновку органу опіки та піклування був порушений принцип врахування позиції обох батьків, оскільки позиція матері не була досліджена та її думка не вислуховувалася уповноваженим органом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, вірно взяв за основу пояснення психолога ОСОБА_15 , яка пояснила, що за наслідками психологічного дослідження дитини, ОСОБА_4 є спокійною, врівноваженою і вихованою дитиною, яка має певні порушення когнітивної сфери, які, насамперед пов`язані з негативним впливом на дитину конфлікту між її батьками. Дитина повідомила, що добре почуває себе як у родині батька, так і у родині матері. При цьому спеціаліст звернула увагу, що під час складення графічного тесту (малюнку) дитина, ОСОБА_4 зазначив себе окремо від батьків, але поруч зі старшим братиком, якого на малюнку тримає за руку, що свідчить про наявність між дітьми позитивного емоційного зв`язку. Дитина була щирою і з боку батьків відсутні негативні налаштування дитини щодо надання більшої прихильності одному з них. Тобто, ОСОБА_4 має однакову прихильність до обох батьків.

Враховуючи вищевикладене є обґрунтованими висновки суду, що у найкращих інтересах дитини буде зберегти її зв`язки із сім`єю матері, оскільки дитина перебуває у благополучній родині матері в якій має позитивний, усталений, внутрішньо-родинний зв`язок із старшим братом, який буде розірвано у випадку проживання з батьком, так як дитина має однакову прихильність до обох батьків, які належним чином піклуються про нього та беруть участь у духовному та фізичному розвиткові останнього.

Доводи скаржника стосовно того, що дитина не отримує в сім`ї матері належного та повноцінного харчування, що може негативно вплинути на стан здоров`я, не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, а тому не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає безпідставним доводи скаржника, як на підставу для скасування рішення суду, стосовно того, що покази свідка ОСОБА_6 є неналежним та допустимим доказом у справі, оскільки клопотання про її допит не заявлялося сторонами під час проведення підготовчого судового засідання.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Катеринопільського районного суду від 13 серпня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с.29). 7 вересня 2020 року ОСОБА_2 , подаючи відзив до суду вказала, що вважає, за доцільне викликати та допитати свідків і таке клопотання нею буде подане додатково (а.с.31-33). Як вбачається з протоколу судового засідання від 20 вересня 2021 року головуючий суддя у справі залишив за відповідачем право надати свідків (а.с. 86-88). Даний свідок був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази та надано присягу свідка (а.с.95). Враховуючи викладене, у відповідності до норм ст. 83 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду з вищенаведених підстав. Крім того, рішення судом приймається не лише на показах свідків, а за сукупності всіх обставин справи та доказів, поданих сторонами.

Також, скаржник у своїй апеляційній скарзі вказував, що суд при вирішенні даного спору повинен був виходити із того, що для малолітнього віку дитини, для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя, необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але й дитина ще повинна відчувати себе психофізіологічно вільно, захищено та комфортно. Тому, також важливо щоб у неї було почуття безпеки і підтримки.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте за сукупності обставин справи та наданим їм доказам, із враховуванням перш за все інтересів дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим й таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 листопада 2021 року.

Судді: Н. І. Гончар

Ю. В. Сіренко

Т. Л. Фетісова