РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2021 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області

у складі: головуючого - судді Безрук Т.В.

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Волноваха у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ПАТ АБ „Укргазбанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . про стягнення заборгованості за кредитним договором

встановив:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.07.2013 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 605/07/2013/0321, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 223 000 грн. з кінцевим терміном повернення 25.07.2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,3 % річних та встановленою ставкою процентів у розмірі 23,3 % річних за користування кредитними коштами, що не повернуті у передбачені кредитним договором терміни.

У якості забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 того ж дня було укладено договір поруки № 605/07/2013/0321, відповідно до якого поручитель зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши позивачу кредитні кошти.

Відповідачі зобов`язання належним чином не виконали, у зв`язку з чим станом на 02.12.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 253291,80 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 216903,22 грн та заборгованості з нарахованих та несплачених процентів за період з 01.06.2014 р. по 30.04.2015 р. в розмірі 36388,58 грн., яку представник позивача просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача.

В судове засідання представник позивача не з`явився, просив розглядати справу у його відсутності, про що зазначив в позовній заяві.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала відзив на позовну заяву, в якому просила розглядати справу у її відсутності та відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в їх сукупності, доходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

26.07.2013 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 605/07/2013/0321, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 223000 грн. з кінцевим терміном повернення 25.07.2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,3 % річних та встановленою ставкою процентів у розмірі 23,3 % річних за користування кредитними коштами, що не повернуті у передбачені кредитним договором терміни.

Відповідно п. 4.3.1 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути позивачу отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі у строки та порядку згідно договору. ( а.с.14-16)за умовами договору позивач мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця з 01 по 10 число впродовж строку кредитування.

Останній платіж по кредиту було здійснено 10.06.2014р. тобто 10.07.2014 почалось прострочення сплати чергового платежу по кредиту.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами договору я мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця з 01 по 10 число впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

отже позивачем пропущено строки позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 10.07.2014 р. по 08.01.2017 р., оскільки позивач звернувся до суду з позовом 08.01.2020 р., а останній платіж по кредиту здійснено 10.06.2014р.,

З огляду на вказане, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотками за вказаний вище період з 10.07.2014 р. по 08.01.2017 р. не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності позивач не представив, факт пропуску таких строків не спростував, клопотань про поновлення строку позовної давності не заявив.

Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (ст. 266 ЦК України).

Відповідач письмово заявила про застосування судом позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові за пропуском строку позовної давності за період з 01.07.2014 р. по 08.01.2017 року.

За ч. 2 ст.1050 ЦК України,якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів,належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

26 травня 2020 р. Велика Палата Верховного Суду постановою у справі № 638/13683/15-ц дійшла висновку, що якщо кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника і кредитодавець звертається до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, не виконавши вимоги ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо направлення позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині дострокового стягнення коштів.

Велика Палата Верховного Суду в даній справі конкретизувати свій висновок, викладений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц. Колегія суддів зазначила, що згаданий висновок не враховував спеціального порядку заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту.

Отже, Велика Палата вказала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначеного вказаним Законом порядку.

Якщо кредитодавець звертався до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», то у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Крім того, заявляючи про вимогу дострокового стягнення позивач не послався, жодне порушення відповідачкою, яке було б підставою саме для дострокового стягнення заборгованості, оскільки договір діє до 25.07.2028р. З самого договору вбачається, що погашення кредиту повинно було відбуватись шляхом перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 через касу Банку або безготівкове перерахування, тобто визначене місце виконання договору, банк зареєстрований в м. Донецьк, вул. Постишева, буд. 107 , яке з 2014 року є тимчасово окупованою територією, тому у відповідачки виникли нездоланні перешкоди у своєчасному внесенні коштів на рахунок банку.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази пред`явлення позивачем вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач таку вимогу ані в позові, ані матеріалами справи не обґрунтував, то в задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно дост. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст.530,631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи, що відповідачка умови договору не виконувала належним чином, незважаючи на перешкоди у внесенні кожного місця сум на рахунок банку, в неї наразі наявна заборгованість, яка підлягає примусовому стягненню. Аналізуючи вищенаведені обставини, норми законодавства, виходячи з наданого позивачем графіку погашення заборгованості (а.с.19-20) з відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути заборгованість по кредиту за період з 08.01.2017 року по 08.01.2020 року, яка складає 21220,65 грн.

У якості забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , 26.07.2013 року було укладено договір поруки № 605/07/2013/0321, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Згідно п. 1.4. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник - за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором.

Пунктами 5.1, 5.2 Договору поруки встановлено, що договір діє до припинення забезпеченого зобов`язання позичальника за кредитним договором. Порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо виконання зобов`язання на зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього Договору. ( а.с.22-23)

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

З огляду на вказане у договорах поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитних договорів вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Іншими словами, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 63)).

З огляду на вказане суд приходить до висновку. що позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя шляхом подання позову до суду 08 січня 2020 року, тоді як останній платіж по кредиту було здійснено 10.06.2014р., тому на момент пред`явлення позову дія поруки була припиненою і в задоволенні позову до ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 318,39 грн (8,38%).

Керуючись ст. ст.12,13,141,223,259,264-265,280-282, ЦПК України, 257-259, 261-267, 509, 530, 533, 554, 559, 526, 611, 625, 629, 638, 1046, 1048, 1050, 1054ЦК України, суд

вирішив:

Позов ПАТ АБ „Укргазбанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 605/07/2013/0321 від 26.07.2013 року за період з 08.01.2017 року по 08.01.2020 року в сумі 21220,65 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: Т.В.Безрук