ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м.Суми

Справа №588/671/20

Номер провадження 22-ц/816/79/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сумцова Євгена Станіславовича та представника ОСОБА_2 адвоката Анацького Олега Валерійовича

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Щербаченко М.В. в приміщенні Тростянецького районного суду Сумської області, повний текст судового рішення виготовлено 26 жовтня 2020 року -

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони з квітня 2010 року по вересень 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час сумісного життя у шлюбі з відповідачем, ними було спільно набуто наступне майно: у 2010 році спільно за 8000 доларів США було придбано двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ; у 2015 році придбано автомобіль марки «Peugeot J5» 1993 року випуску білого кольору орієнтовної вартості 27000 грн; телевізор «Sumsung» 8000 грн; пральна машина «Whirlpool» 3000 грн; пилосос «Philips» 2000 грн; кутовий диван «Каприз» 3000 грн; кухонний гарнітур 8000 грн.

Спірне нерухоме та рухоме майно, яким зараз одноосібно володіє і користується відповідач було набуто у шлюбі, однак домовитись з ним стосовно розподілу зазначеного майна не представляється можливим.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, просить визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на: двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Peugeot J5» 1993 року випуску білого кольору, телевізор «Sumsung», пральну машину «Whirlpool», пилосос «Philips», кутовий диван «Каприз», кухонний гарнітур; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем: двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Peugeot J5» 1993 року випуску білого кольору, телевізор «Sumsung», пральну машину «Whirlpool», пилосос «Philips», кутовий диван «Каприз», кухонний гарнітур; в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на її користь 175730,50 грн різниці вартості отриманого у власність майна.

Тростянецький районний суд Сумської області рішенням від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнив частково.

Визнав квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя:

Визнав за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнав за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1349 грн 60 коп. судового збору.

Тростянецький районний суд Сумської області додатковим рішенням від 05 листопада 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Сумцова Є.С. про розподіл судових витрат задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3713 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Сумцов Є.С., посилаючись на невідповідність судового рішення нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 жовтня 2020 року у даній справі в частині позовних вимог щодо компенсації 1/2 частини спірної квартири та 1/2 частини спірного автомобіля та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 135000 грн в якості компенсації вартості 1/2 частини двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28730,50 грн в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля PEUGEOT J5, 1990 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував той факт, що позивачка виходила з якнайкращих інтересів сторін, коли пропонувала варіант поділу спільного сумісного майна з його виділом та компенсацією. При цьому вказує, що квартира фактично перебуває у повному володінні та користуванні відповідача, а визначення судом ідеальних часток не вирішить спору.

Також зазначає, що був придбаний під час шлюбу спірний автомобіль, який у період шлюбу був відчужений новому власнику без відома позивачки та без врахування її інтересів. При цьому посилається на те, що відповідач не надав суду жодних доказів погодження продажу спірного автомобіля з позивачкою та отримання нею половини коштів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Анацький О.В., посилаючись на незаконність рішення суду внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, просить частково скасувати рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22.10.2020 року в даній справі в частині визнання квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності; частково скасувати Тростянецького районного суду Сумської області від 22.10.2020 року в даній справі в частині визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та 1/2 за ОСОБА_2 ; ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у вище зазначених позовних вимогах.

У доводах апеляційної скарги зазначає про те, що судом не надана оцінка обставинам щодо дати придбання квартири та укладення шлюбу. При цьому вважає суттєвою обставиною незначний проміжок часу між укладенням шлюбу та придбанням квартири, який складає 26 днів, оскільки за такий короткий проміжок часу подружжя не мало можливості накопити спільний сімейний бюджет.

Окрім цього, стверджує, що висновки суду першої інстанції звелися до формального підходу з врахуванням лише того, що квартира була придбана в період укладеного шлюбу.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо поділу меблів і побутової техніки, стягнення з відповідача на користь позивача компенсації половини вартості спірних меблів та побутової техніки сторонами не оскаржується, отже в цій частині рішення суду апеляційним судом відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника адвоката Сумцова Є.С., відповідача та його представника адвоката Анацького О.В., які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та заперечують проти задоволення апеляційної скарги іншої сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 39 Тростянецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області (а.с. 5).

У шлюбі у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Тростянецький районний суд рішенням від 25 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 28.10.2019 року розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 7).

17 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д., за умовами якого ОСОБА_2 придбав квартиру загальною площею 43,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 89-90).

Пунктом 1.8 указаного Договору купівлі-продажу від 17.05.2010 року передбачено, що купівля квартири здійснюється за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_6 , підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д. 17.05.2010 року за реєстровим № 377 (а.с. 89 на звороті).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано КП «Охтирське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 26271572 від 20.05.2010 року (а.с. 91). Станом на час розгляду справи право власності на спірну квартиру також зареєстровано за відповідачем (а.с. 43).

За даними відповіді на запит від 24.07.2020 року № 31/18/5943-226 територіального сервісного центру МВС № 5943 за ОСОБА_2 у період шлюбу з позивачем 06.03.2015 року також був зареєстрований автомобіль PEUGEOT J5, 1990 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 , який 12.01.2019 року перереєстровано на нового власника (а.с. 92).

Згідно з відповіддю на адвокатський запит від 26.08.2020 року № 31/18/5943-С-4аз територіального сервісного центру МВС № 5943, 12.01.2019 року вищевказаний автомобіль перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу укладеному в територіальному сервісному центрі вартістю 57461 грн 00 коп. (а.с. 141).

Відповідно до відповіді на запит від 05.09.2020 року № 31/18/5943-432 територіального сервісного центру МВС № 5943, спірний автомобіль був зареєстрований 12.01.2019 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 186).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Суд дійшов висновку, що спірна квартира була придбана в інтересах родини, а отже є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності позивачки, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не погодився на стягнення з нього грошової компенсації та не визнав заявлену позивачкою ринкову вартість спірної квартири.

При вирішенні питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації половини вартості спірного автомобіля суд виходив з того, що спірний автомобіль був відчужений під час шлюбу сторін, позивачка не спростувала презумпцію, передбачену ч.2 ст.65 СК України про те, що при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

У статті 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року № 2947-III (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV (далі ЦК України) відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. (частина друга статті 69 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доказам відповідача та дійшов правильного висновку, що вони не є достатніми для спростування презумпції права спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та доведення обставин, визначених статтею 57 СК України.

Сам по собі факт, що квартира була придбана через незначний проміжок часу після укладення шлюбу, за відсутності належних та достовірних доказів, не є підтвердженням тієї обставини, що квартира була придбана за кошти належні особисто відповідачу.

Сторони, під час розгляду справи судом першої інстанції, не заперечувати і це також підтверджується дослідженими судом доказами, що спірна квартира була придбана в інтересах їх родини, для спільного проживання та з письмової згоди позивача, про що зазначено в п. 1.8 договору купівлі-продажу від 20.05.2010 року. Крім того, допитані судом першої інстанції свідки підтвердили, що спірна квартира була придбана у непридатному для проживання стані, а тому спільними зусиллями двох родин під час перебування сторін у шлюбі її стан був значно поліпшений.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не врахував той факт, що позивачка виходила з якнайкращих інтересів сторін, коли пропонувала варіант поділу спільного сумісного майна з його виділом відповідачу та стягненням на її користь компенсації, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки ОСОБА_2 не погодився на стягнення з нього грошової компенсації, не визнав заявлену позивачем ринкову вартість спірної квартири та не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, суд першої інстанції у відповідності до ст. 71 СК України правильно здійснив поділ спірної квартири шляхом визнання за позивачкою та відповідачем права власності на Ѕ частину квартири за кожним.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відчуження відповідачем спірного автомобілю без відома позивачки, без врахування її згоди та інтересів, оскільки позивачка не довела та не спростувала презумпцію, передбачену частиною 2 статті 65 СК України.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Суд першої інстанції встановив, що спірний автомобіль придбаний та відчужений ОСОБА_2 під час шлюбу.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка зверталась до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди. Отже, виходячи з вищенаведеної норми, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав щодо стягнення з відповідача половини вартості відчуженого спірного автомобіля.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг сторін не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення в оскаржуваній частині. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сумцова Євгена Станіславовича та представника ОСОБА_2 адвоката Анацького Олега Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 січня 2021 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко