ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Херсон

справа: 766/11182/20

провадження: 22-ц/819/158/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л. А. (суддя-доповідач)

суддів: Бездрабко В. О.,

Кутурланової О.В.,

секретар Давиденко І.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне Товариства «Альфа-Банк»,

відповідач - Державний реєстратор Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєв ФарітаАварович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 листопада 2020 року у складі головуючого судді Войцеховської Я.В.,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Загоруйко Геннадій Анатолійович, звернулася з позовом до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєва Фаріта Аваровича в якому просила скасувати запис державного реєстратора Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєва Ф.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер запису: 50551162 від 02.01.2020р. ) відповідно до якого було прийнято рішення від 26 грудня 2019 року (номер запису про право власності: 34945961) про проведення державної реєстрації прав власності за Акціонерним товариством «Альфа Банк» права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 1) .

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на те, що 01 серпня 2007 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070606П, за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти у кредит в сумі 40 000 доларів США, зі сплатою 15 відсотків річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 31 липня 2022 року.

В якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту, від 01 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено Іпотечний договір за № 02-23-Ф070606П-1309 за яким в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру за №1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

З інформації отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що державний реєстратор виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєв Ф.А. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 50551162 від 02 січня 2020 року), відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності (номер запису про право власності: 34945961; дата державної реєстрації: 26 грудня 2019 року) за АТ «Альфа-банк» на Предмет іпотеки. Вказані державні реєстраційні дії були вчинені на підставі передавального акту, номер та серія: 10221-10229, виданого 11 жовтня 2019 року, видавником: АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-Банк».

Позивач вважає дії державного реєстратора щодо вчинення зазначених вище реєстраційних дій незаконними, оскільки відсутність документу, що підтверджує отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень, унеможливлює набуття іпотекодержателем у власність іпотечного майна у позасудовому порядку.

Крім того, рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем порушує норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки крім іпотечної квартири будь-якого іншого нерухомого майна за позивачем не зареєстровано, вказана квартира є єдиним місцем проживання позивача.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково (а.с.68-71).

Скасовано запис державного реєстратора Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєва Фаріта Аваровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер запису: 50551162 від 02.01.2020р. ) відповідно до якого було прийнято рішення від 26 грудня 2019 року про реєстрацію за Акціонерним товариством «Альфа Банк» права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 1). Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що у державного реєстратора Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєва Ф.А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за Акціонерним товариством «Альфа Банк», оскільки, на квартиру АДРЕСА_1 , яка використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором від 01 серпня 2007 року, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа Банк».

В апеляційній скарзі АТ «Альфа Банк» вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі, скасувати заходи забезпечення позову, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховані суттєві обставини справи, зокрема тим, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов договору кредиту на виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» 14 грудня 2018 року на його адресу направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулюванню залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким повідомлено про наслідки невиконання вимоги банку щодо погашення заборгованості за Договором кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Укладаючи іпотечний договір сторони погодили умови договору, у тому числі, способи звернення стягнення на предмет іпотеки, одним з яких є звернення стягнення в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», отже отримання окремої згоди на відчуження майна у передбачений договором спосіб не потрібно.

На виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державному реєстратору був наданий повний пакет для реєстрації права власності на спірне майно за Банком, а отже твердження позивача про порушення процедури вчинення реєстрації дії не відповідає дійсності.

Дія мораторію на іпотечне майно не розповсюджується, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а тому не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та не є ефективним.

У письмових відзивах на апеляційну скаргу представники ОСОБА_1 адвокат Загоруйко Г.А. та адвокат Волкова Л.Г. заперечуючи проти апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк», посилаючись на невідповідність доводів апеляційних скарг чинному законодавству та встановленим обставинам справи просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу Державний реєстратор Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєва Ф.А. не скористався.

Представник АТ «Альфа Банк» адвокат Шевцов О.С. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав за обставинами викладеними в апеляційній скарзі, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі, скасувати заходи забезпечення позову, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_2 та її представники адвокати Загоруйко Г.А. та Волкова Л.Г., зазначили, що на їх думку рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 серпня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070606П(а.с.7-9).

Відповідно до пунктів 1.1.1, 1.1.1.2 вказаного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 000 доларів США, зі сплатою 13,5% процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном погашення 31 липня 2022 року.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається позичальнику на поточні потреби із встановленням іпотеки.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку нерухоме майно - квартиру трикімнатну АДРЕСА_1 , іпотечною вартістю 252 500.00 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору еквівалентно 50 000.00 доларів США

Надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей (п.2.1.).

У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (п.4.5.).

В якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту від 01 серпня 2007 року, в той же день між позивачем та банком було укладено Іпотечний договір за № 02-23-Ф070606П-1309 за яким в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру за №1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., що знаходиться в будинку за АДРЕСА_2 (а.с.10-11).

Відповідно до пунктів 2.4.3, 4.1 вказаного Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 Іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способи, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5.3. Іпотечного договору).

Згідно пункту 6.2 Іпотечного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником обов`язків за кредитним договором, 14 грудня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_1 , зазначеної у Іпотечному договорі, направлено цінним листом з описом вкладеного повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 12 грудня 2018 року вих.№8876, згідно якого Банк вимагає від ОСОБА_1 сплатити борг за кредитним договором розмір якого станом на 11 грудня 2018 року становить 52 043.13 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 445 592.86грн, з яких строкова заборгованість становить 10 956.08 доларів США, прострочена заборгованість - 13 944.00 доларів США, строкова заборгованість по нарахованим процентам - 567.93 доларів США, прострочена заборгованість по нарахованим процентам - 26 575.12 доларів США, та повідомляє, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з копії конверту, доданого Банком до відзиву на позовну заяву, зазначене вище повідомлення повернуто відправнику без вручення. Причина повернення - «за закінченням встановленого строку зберігання»(а.с.61-62).

Згідно висновку про вартість майна ринкова вартість спірного нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 станом на 09 січня 2019 року становить 1 607 722.00грн без ПДВ (а.с.63).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 26 грудня 2019 року державний реєстратор виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєв Ф.А. оформив право власності за АТ «Альфа-Банк» (запис про право власності № 34945961) на трикімнатну квартиру загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), на підставі передавального акту номер 10221-10229, виданого 11 жовтня 2019 року АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа Банк». Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50551162 від 02 січня 2020 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки), передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами Іпотечного договору від 01 серпня 2007 року, зокрема підпунктом 2.4.3 пункту 2.4 Іпотечного договору, передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

На виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», з метою задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», ОСОБА_1 направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 12 грудня 2018 року вих.№8876.

Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, згідно із Законом України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такий правовий висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про наявність у державного реєстратора підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа Банк» у зв`язку з неможливістю звернення стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем на квартиру, яка використовується як місце постійного проживання позивача та є предметом іпотеки, внаслідок дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи апеляційної скарги із посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц про те, що дія мораторію на іпотечне майно не розповсюджується, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а тому не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень, ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні закону.

Висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, на які посилається апелянт, стосуються застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, які не регулюють правовідносини, що склалися між сторонами, а тому не підлягають врахуванню при вирішені даного спору.

Однак обраний позивачем спосіб захисту, а саме скасування запису державного реєстратора про право власності на спірне майно не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Так, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про скасування запису державного реєстратора про право власності на спірне майно, посилаючись на недотримання відповідачами вимог Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення до суду, а також на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи як позивача, так і її представників, про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення її порушеного права апеляційним судом відхиляються.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17.

При цьому слід зазначити, що пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.

Позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності не відповідають ефективним способам захисту прав та інтересів позивача, оскільки судове рішення про задоволення таких вимог не є підставою, відповідно до вимог статті 26 Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону .

За таких обставин у позові слід відмовити з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з підстав передбачених статтею 376 ЦПК України слід скасувати ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року заява адвоката Загоруйко Г.А., подана від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову задоволена(а.с.42).

Накладено арешт на нерухоме майно - трикімнатну квартиру за №1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., що знаходиться в будинку за АДРЕСА_2 .

Заборонено Акціонерному товариству «Альфа-Банк» у будь-який спосіб відчужувати, передавати у володіння та/або користування трикімнатну квартиру за №1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., що знаходиться в будинку за АДРЕСА_2 .

Заборонено органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію обтяжень речових прав на трикімнатну квартиру за №1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., що знаходиться в будинку за АДРЕСА_2 .

У зв`язку з ухваленням рішення щодо повної відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року, підлягають скасуванню з підстав визначених частиною 9 статті 158 ЦПК України.

Оскільки в матеріалах даної справи відсутні будь-які відомості щодо застосування інших заходів забезпечення цього позову, зокрема заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви відповідно до ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 17 липня 2020 року про наявність яких зазначав представник АТ«Альфа Банк», апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання щодо їх скасування.

Вказане не перешкоджає учасникам справи звернутися до суду, який застосував такі заходи, з вмотивованим клопотанням про скасування заходів забезпечення позову відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України.

Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, згідно з вимогами частини 13 цієї ж статті, відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Альфа Банк» при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3153,00грн.

Оскільки апеляційна скарга АТ «Альфа банк» задоволена повністю стягненню з позивача на користь Банка підлягають судові витрати у розмірі 3153,00грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа Банк» задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 листопада 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» понесені судові витрати у розмірі 3153,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 19 січня 2021 року.

Головуючий Л. А. Приходько

Судді: В. О. Бездрабко

О. В. Кутурланова