Справа № 606/1295/21 року
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2021 року м.Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Малярчук В.В.

при секретарі Зіньковській Н.Д.

представника позивача адвоката Чайнюк О.В.

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Теребовля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чайнюк О.В. звернулася до суду із позовною заявою доІванівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, в якій просить визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , в тому числі частку будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 та на частку даного будинковолодіння, яка належала ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , чим визнати в цілому ОСОБА_1 власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що вона не може отримати у нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на дане майно, а тому змушена звернутися з позовом до суду.

Представник позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Іванівської сільської ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи без представника відповідача, позов визнав та не заперечив проти його задоволення.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 просить прийняти від нього відмову від свого права на належну частку в майні колгоспного двору за адресою АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_1 та визнати його таким, що втратив право на належну йому частку в майні вищезазначеного колгоспного двору.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до довідки виданої виконкомом Іванівської сільської ради від 15.03.2018 року №114, господарство, яке знаходиться в АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відноситься до колгоспного двору. На цей час у дворі проживали та були зареєстровані: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 внук, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності вказаного Закону (до 1 січня 2004 року), застосовуються норми, що діяли раніше.

Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до підпункту а та б пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до частини 1 статті 120 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Враховуючи вище наведене слідує, що власниками домоволодіння, що в АДРЕСА_1 , були ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із врахуванням рівності їх часток відповідно до частини 2 статті 123 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року).

Таким чином, із вищевказаного вбачається, що кожному із власників домоволодіння, що в АДРЕСА_1 , які проживали в ньому станом на 15 квітня 1991 року із врахуванням їх часток відповідно до частини 2 статті 123 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року), належало на праві спільної сумісної власності, з ОСОБА_3 як голові колишнього колгоспного двору належало 1/2 частка вищевказаного будинковолодіння, ОСОБА_2 належало по 1/2 частка вищевказаного будинковолодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане виконкомом Іванівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області 15 травня 2017 року).

ОСОБА_3 , склала заповіт на все майно в користь ОСОБА_1 , посвідчений виконкомом Ілавченської сільської ради Теребовлянського району 19 квітня 2007 року по реєстру № 102.

Після смерті заведена спадкова справа за № 234/2017, за заявою про прийняття спадщини за заповітом, яку подала позивач.

На момент відкриття спадщини ОСОБА_3 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, виданої виконкомом від 07.11.2017 року №1622, ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 . На час смерті разом з нею був зареєстрований ОСОБА_4 , але він з нею не проживав. ОСОБА_1 доглядала за ОСОБА_3 та хоронила її за власні кошти.

Спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України був син померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 пемер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_4 , видане виконкомом Іванівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області 07 вересня 2020 року.

Після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа за №59/2021, за заявою сестри ОСОБА_1 .

Згідно довідки №215/02-14 від 16.04.2021 року, виданої приватним нотаріусом Гордєєвою Людмилою Іванівною, спадкоємцем його майна за законом є сестра ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 . Нотаріально посвідченою заявою від 23.11.2021 року, що зареєстрована в реєстрі за №4453 ОСОБА_2 (син ОСОБА_4 ) відмовився від належної йому частки спадкового майна, яке залишилося після смерті батька ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 .

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На час відкриття спадщини, ОСОБА_4 був лише зареєстрованим у спірному житловому будинку, де проживав спадкодавець, проте постійно разом з ним не проживав.

Нотаріально посвідченою заявою від 23.11.2021 року, що зареєстрована в реєстрі за №4453 ОСОБА_2 (син ОСОБА_4 ) відмовився від належної йому частки спадкового майна, яке залишилося після смерті батька ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 .

Інших спадкоємців першої черги ОСОБА_3 , крім вищезазначених немає.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим (правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15).

Окрім того, до 01.01.2013 року Державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору.

Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152-VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року.

Отже, з 01.01.2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно вимог якого, державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток колгоспного двору між його співвласниками.

Відповідно до п. 4.15 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5, затвердженої наказам Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно ч.3 ст.12, п.2 ч. 1 ст.346 ЦК України особа може відмовитись від свого майнового права.

Право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 347 ЦК особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Проте, що ОСОБА_2 відмовився від належної йому частки у колгоспному дворі, останнім вчинено відповідну заяву, що нотаріально посвідчено 27.10.2021 року та зареєстровано в реєстрі за № 4683.

Звертатися до державного реєстратора із заявами про відмову від права власності на належну частку ОСОБА_2 у майні колгоспного двору потреби не має, оскільки дані частки у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на його ім`я не зареєстровані.

Відповідно до ст. 121 ЦК Української РСР (в редакції 18.07.1963 року) володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Постановою виданою приватного нотаріуса Теребовлянського нотаріального округу Гордєєвої Л.І. від 23 травня 2018 року № 465/02-31 було відмовлено ОСОБА_1 у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в в АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивач фактично вступив в оперативне управління спадковим майном після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги слід задовільнити, визнавши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 524, 525, 526, 527, 529 ЦК Української РСР, п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року 316, 319,321, 392, 1261, 1268 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження- якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Розяснити учасникам справи, що інформацію щодо справи що розглядалася вони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://tr.te.court.gov.ua.

Головуючий В.В.Малярчук