Справа № 464/806/21 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/2361/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В., з участю представника ОСОБА_1 Богомазової І.О., представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» - Вербенко П.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» про поновленні на роботі,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року адвокат Богомазова І.О. в інтересах ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» про поновленні на роботі.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу у Комунальний заклад Львівської обласної ради Львівський протитуберкульозний диспансер на посаду лікаря - інтерна за фахом Внутрішні хвороби (Наказ №97-к від 01.08.2016).

15 січня 2018 року КЗ Львівський протитуберкульозний диспансер і КЗ ЛОР Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу було реорганізовано шляхом злиття з КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер, а її переведено на посаду лікаря - інтерна КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер.

23 червня 2018 року вона отримала сертифікат спеціаліста №422/46-18, відповідно до якого їй було присвоєно звання лікаря - спеціаліста за спеціальністю Внутрішні хвороби.

Після закінчення інтернатури згідно наказу відповідача №94-вк від 28 липня 2020 року ОСОБА_1 знову було переведено на посаду лікаря.

З 22 серпня 2018 року по 11 грудня 2020 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

27 липня 2020 року КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер було припинено шляхом приєднання до КНП ЛОР Львівський регіональний фтизіопульмунологічний клінічний лікувально-діагностичний центр, її було зараховано на посаду лікаря - інтерна за фахом Внутрішні хвороби амбулаторно-поліклінічного відділення.

11 грудня 2020 року її було звільнено з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає наказ №147-к від 11 грудня 2020 року щодо звільнення її з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України протиправним, незаконним та просить його скасувати, оскільки її було звільнено в останній день перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Крім того, з 14 грудня 2020 року по 02 січня 2020 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності. Більше того, вважає, що приєднання не може вважатися повною ліквідацією в розумінні КЗпП України, а відтак дія трудового договору продовжується.

З урахуванням зазначених обставин просила:

поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря стажера у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я).

зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) виправити помилковий запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 5, зокрема виправити назву посади з «лікаря-інтерн» на «лікар-стажер» та внести зміни у відповідний кадровий наказ (Наказ № 94-вк від 28 липня 2020 року).

зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) виправити помилковий запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 6 щодо звільнення з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці скорочення штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (Наказ № 147-вк від 11 грудня 2020 року) та скасувати відповідний кадровий наказ.

стягнути з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) на користь ОСОБА_1 середній заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2020 року по 04 листопада 2021 року.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що реорганізацію роботодавця шляхом приєднання до іншої юридичної особи не можна вважати безумовною причиною звільнення працівника під час перебування у відпустці.

Зазначає, що ОСОБА_1 на момент звільнення з роботи - 11 грудня 2020 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку і не могла бути звільненою цього дня.

Відповідач повідомив її довірительку про наступне звільнення 01 жовтня 2019 року, однак з того часу не запропонував її жодної іншої посади в лікарні.

Апелянт вважає, що звільнити ОСОБА_1 можна було лише за неможливості переведення її на іншу посаду (ч.2 ст.40 КЗпП України) за умови пропозицій їй іншої посади у Центрі легеневого здоров`я та за наявності її відмови від такої(ст.49 - 2 КЗпП України), а також звільнення позивачки мало бути здійснене поза періодом соціальної відпустки та тимчасової непрацездатності.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» - Вербенко П.О. на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не встановлено порушення трудових прав позивачки при звільненні.

У відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, позивачка попереджалася про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення у відповідача були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачці за її кваліфікацією та освітнім рівнем.

З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу у Комунальний заклад Львівської обласної ради Львівський протитуберкульозний диспансер на посаду лікаря - інтерна за фахом Внутрішні хвороби (Наказ №97-к від 01.08.2016).

Відповідно до п.1.1. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 19 вересня 1996 року №291, спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитацій медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форм власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора)-спеціаліста певного фаху.

Згідно п.2.3. цього Положення підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування. Інтернатура має строковий характер, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 06 березня 1996р. №50 «Про затвердження Переліку спеціальностей та строки навчання в інтернатурі випускників медичних і фармацевтичних вищих навчальних закладів». Термін навчання в інтернатурі за спеціалізацією внутрішні хвороби два роки.

15 січня 2018 року КЗ Львівський протитуберкульозний диспансер і КЗ ЛОР Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу було реорганізовано шляхом злиття з КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер, а її переведено на посаду лікаря - інтерна КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер.

23 червня 2018 року ОСОБА_1 отримала сертифікат спеціаліста №422/46-18, відповідно до якого їй було присвоєно звання лікаря - спеціаліста за спеціальністю Внутрішні хвороби.

Отримавши сертифікат лікаря - спеціаліста за спеціальністю внутрішні хвороби ОСОБА_1 подала до КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (до її теперішнього роботодавця) заяву про переведення її на посаду лікаря-стажиста. Однак, відповідного кадрового рішення на основі вказаної заяви роботодавцем проведено не було, що підтверджується відсутністю записів у трудовій книжці та особовій картці позивача.

Натомість відповідач, згідно кадрового наказу №94-вк від 28 липня 2020 року повторно зарахував ОСОБА_1 на посаду лікаря-інтерна за фахом «внутрішні хвороби» амбулаторно-поліклінічного відділення, чого не мав права робити, оскільки спеціалізацію в інтернатурі ОСОБА_1 на той час вже закінчила і мала бути переведена на іншу посаду, зокрема лікаря-стажиста, якій не притаманний строковий характер у зв`язку із навчанням працівника.

За таких обставин, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, щодо забов`язання комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (центр легеневого здоров`я) виправити помилковий запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за №5, зокрема виправити назву посади з лікаря-інтерна» на лікар-стажер» та внести зміни у відповідний кадровий наказ (наказ №94-вк від 28 липня 2020 року).

Згідно наказу №147-вк від 11 грудня 2020 року 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Даний наказ також підлягає скасуванню із наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений с трок, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч.3 ст.40 КзпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Також встановлено, що з 22 серпня 2018 року по 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було письмово попереджено про можливе майбутне звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України

27 липня 2020 року КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер було припинено шляхом приєднання до КНП ЛОР Львівський регіональний фтизіопульмунологічний клінічний лікувально-діагностичний центр.

Слід зазначити, що правомочність роботодавця у застосуванні доцільності «змін в організації виробництва і праці» не може підмінятися порядком розірвання трудового договору за п.1 ст. 40 КЗпП України і не виключає обов?язок його дотримання. Так, при розірванні трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України та з метою реалізації гарантій, визначених у ст. 5-1 КЗпП України, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Важливо підкреслити, що слово одночасно, вжите у редакції цієї статті не означає, що така пропозиція має відбутися виключно один раз і тільки у день попередження про скорочення. Так, роботодавець є таким, що виконав вимоги ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, якщо працівникові були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які були на підприємстві у день попередження, з`явилися протягом періоду попередження та існували на день звільнення (постанова Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 487/2191/17). При цьому свобода вибору працівника у праві на працю при звільненні за п.1 ст. 40 КЗпП України забезпечується тим, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику всі вакансії, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі такий працівник працював (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 23 грудня 2020р. у справі № 285/4227/18).

Однак, у період з 01 жовтня 2019 року по 11 грудня 2020 року відповідач не запропонував ОСОБА_1 жодної посади яка була вакантною в лікарні, а тому не виконав вимоги ч.3 ст. 49-2 КЗпП.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний центр» (Центр легеневого здоров`я) є однією із базових лікарень міста та області які надають невідкладну медичну допомогу хворим на Cоvіd 19, і потреба у лікарях там є особливо актуальна на даний час.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції не звернув увагу на те, що станом на 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а не у невикористаній щорічній відпустці та не подавала заяви про надання їй такої невикористаної відпустки.

Слід зазначити, що невикористана до звільнення щорічна відпустка і відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку мають різну правову природу та не можуть прирівнюватись одна до одної у контексті визначення дати звільнення працівника. Звільнення працівника в останній день відпустки є радше винятком, ніж правилом.

Відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основні та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за бажанням жінки (ч.3 ст.179 КЗпП України). Ця відпустка є соціальною та може надаватися після закінчення відпустки у зв2язку з вагітністю та пологами (ст.18 Закону України «Про відпустки»). Таким чином, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею три річного віку не має регулярного та прогнозованого характеру, як, наприклад, щорічні відпустки та служить іншій меті.

У даному випадку ОСОБА_1 не перебувала у невикористаній у зв`язку зі звільненням щорічній відпустці за власним бажанням, а користувалася своїм правом на інший вид відпустки (соціальну). Тому у цьому випадку, слід застосувати загальне положення щодо звільнення працівників, відповідно до якого днем звільнення працівника вважається останній день його роботи (абз.2 п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників).

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про правомірність звільнення ОСОБА_1 в останній день її соціальної відпустки 11 грудня 2020 року.

За таких обставин, підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення іі на посаді лікаря-стажера в Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально- діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) з 14 грудня 2020 року та зобов`язання відповідача виправити помилковий запис у її трудовій книжці за №6 щодо звільнення з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (наказ №147-вк від 11 грудня 2020 року) та скасувати відповідний кадровий наказ.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки про доходи №446 від 13 жовтня 2021 р., яка охоплює період з 01 лютого 2018 року по 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата у такому розмірі: січень - 3252,72 грн; лютий 3200 грн; березень - 3422,76 грн; квітень -3723 грн; травень 3723 грн; червень 6771 грн; липень - 3619,5 грн; серпень 2018р.-2543,85 грн.

Зазначені суми вказані з урахуванням податків та всіх обов`язкових платежів.

Згідно із абз. З п. 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, «середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата», а відповідно до абз. 4 - «якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи».

Враховуючи те, що ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною і фактично не приступила до роботи після її завершення, подією, на яку слід посилатись у цьому випадку, буде така відпустка, яка мала місце з 22.08.2018 по 11.12.2020.

Відтак, середня заробітна плата ОСОБА_1 розраховуватиметься наступним чином: (6771,00 грн.(нарахована заробітна плата за червень 2018 р) + 3619,5 грн. (нарахована заробітна плата за липень 2018 р.)): 2 = 5195,25 грн.

Згідно із цим розрахунком середньоденний заробіток ОСОБА_1 розраховуватиметься шляхом ділення середньої заробітної плати на кількість робочих днів у відповідних місяцях: 5195,25 грн. : 42 дн. = 123,7 грн.

Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати «[нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період».

Враховуючи те, що ОСОБА_1 повинна була приступити до роботи 14 грудня 2020 року, то розмір компенсації, яка підлягає виплаті у період з 14 грудня 2020 до 04.11.2021 становить:

5195,25 грн. х 10 міс. + 123,7 грн. х 21 дн. = 54550,2 грн.

З урахуванням зазначеного, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає до задоволення, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору ( п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази:

1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо);

2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо);

3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.);

4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Лемеха і партнери» укладено договір-доручення про надання правової допомоги №1456 від 12 січня 2021 року. Відповідно до п.1.1. цього договору адвокат Богомазова І.О. здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 ..

Згідно акту виконаних робіт від 29 квітня 2021 року позивачем понесено витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 9000 гривень (а.с.103-113), в суді апеляційної інстанції 4000 гривень (а.с.172-175), разом 13000 гривень.

Вказана сума витрат зважаючи на складність справи та обсяг наданих послуг є обґрунтованою і не може бути зменшеною.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-стажера у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) з 14 грудня 2020 року.

Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) виправити помилковий запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 5, зокрема виправити назву посади з «лікаря-інтерн» на «лікар-стажер» та внести зміни у відповідний кадровий наказ (Наказ № 94-вк від 28 липня 2020 року).

Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) виправити помилковий запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 6 щодо звільнення з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці скорочення штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (Наказ № 147-вк від 11 грудня 2020 року) та скасувати відповідний кадровий наказ.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) на користь ОСОБА_1 54 550 гривень 02 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2020 року по 04 листопада 2021 року.

Сума виплат зазначена без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) на користь ОСОБА_1 13 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.