ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4820/21 Справа № 203/2012/17 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом і витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_6 15 грудня 2015 року за заповітом, складеним 19 березня 2003 року, що охоплює в тому числі спірну квартиру по АДРЕСА_1 , на яку оригінали правовстановлюючих документів завжди знаходилися у матері, а в подальшому у нього, але на час оформлення спадщини з`ясувалося протиправне відчуження спірної квартира в ланцюгу правочинів з кінцевим набувачем ОСОБА_1 , з числа яких рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 08 грудня 2016 року, залишеним в силі остаточною постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року, недійсним з моменту укладення 23 березня 2016 року визнано договір ОСОБА_3 з ОСОБА_7 про купівлю-продаж, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Дроботя А.В. з вчиненням запису в реєстрі № 192. Проте, спірна квартира вибула з володіння позивача без його на те волі в порядку примусового виконання нині скасованого рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року внаслідок встановлення фактичного панування над цією річчю відповідачем.

Тому, просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після матері ОСОБА_6 права власності на вказану квартиру, одночасно припинивши право власності ОСОБА_1 з проведенням про це змін і записів в реєстрі речових прав на нерухоме майно № 14662825, внесеного відповідно до рішення про державну реєстрацію прав з індексним № 29755266 від 25 травня 2016 року на підставі укладеного ОСОБА_1 договору з ОСОБА_4 про купівлю-продаж, посвідченого на бланку серії НАТ

№ 049780 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В. з вчиненням запису в реєстрі № 276.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року витребувано на користь ОСОБА_2 від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 (назва до зміни м. Дніпропетровськ).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем на квартиру відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира вибула з володіння власника не з його волі, тому позивач згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України має право витребувати це майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, при цьому додаткового визнання за позивачем права власності не потребує, при цьому у відповідача права власності в дійсності за встановлених у справі обставин не виникало, через що немає чого припиняти в порядку п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити мотивувальну частину рішення, скасувати рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_2 та задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов неправильних висновків щодо відсутності угоди про найм квартири між позивачем та його сином, ОСОБА_3 проживав в спірній квартирі з дозволу позивача, та позивач планував подарувати йому цю квартиру. ОСОБА_1 зазначає, що є добросовісним набувачем, вона не знала і не могла знати про відсутність у продавця права відчужувати майно. Зазначає про порушення державними органами вимог закону, що призвело до наявності даного спору. Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 шляхом подання до П?ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк відповідної заяви (т. 1 а.с. 123-зворот, 135, 136).

Раніше, 19 березня 2003 року ОСОБА_6 за життя на випадок своєї смерті особисто розпорядилася призначити ОСОБА_2 своїм єдиним спадкоємцем, охопивши заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. з вчиненням запису в реєстрі за №1034, все належне їй майно, де б воно не було і з чого б не складалось на момент відкриття спадщини (т. 1 а.с. 137).

31 травня 2017 року, 29 листопада 2019 року та 07 квітня 2017 року ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на цю спадщину за заповітом у складі грошових вкладів АТ «Ощадбанк» і АТ «Райффайзен Банк Аваль», садиби (житлового будинку та земельної ділянки) на АДРЕСА_3 та гаражу № НОМЕР_1 в АКГ «Автолюбитель-2» на АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 157, 154, 167,146 зворот), а в оформленні у складі спадщини прав на спірну квартиру на АДРЕСА_1 постановою державного нотаріуса відмовлено, внаслідок відсутності дійсної державної реєстрації права власності на неї за спадкодавцем (т. 1 а.с.132-зворот).

Як видно з копії спадкової справи (т. 1 а.с.123-168), в порядку приватизації державного житлового фонду ВАТ «Дніпрометробуд» первісно право власності на спірну квартиру за розпорядженням органу приватизації № 1с-171 від 18 червня 1997 року набули ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які на підставі свідоцтва про право

власності на житло, зареєстрованого 30 червня 1999 року у реєстровій книзі КП «ДМБТІ» за № 320п-15, її продали, а ОСОБА_11 купила на умовах договору, посвідченого 05 травня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. з вчиненням запису в реєстрі № 2734, після чого в ОСОБА_11 цю квартиру за ціною 12650 грн. купила ОСОБА_6 на умовах договору, посвідченого 13 грудня 1999 року приватним нотаріусом Іщенко Н. Д. з вчиненням запису в реєстрі № 5111, з подальшою реєстрацією 24 грудня 1999 року права власності спадкодавця ОСОБА_12 на спірну квартиру в реєстровій книзі КП «ДМБТІ» № 451п за реєстровим № 685-325, відомості про що надані на запит державного нотаріуса П`ятою ДДНК від 29 січня 2016 року у довідці КП «ДМБТІ» ДОР від 24 травня 2016 року за № 5766 станом на 31 грудня 2012 року.

Судом встановлена належність спірної квартири до складу спадщини після ОСОБА_6 , яку за її заповітом прийняв позивач ОСОБА_2 , який визнається її власником відповідно до ст. 1268 ЦК України з 15 грудня 2015 року з безперервним володінням нею до серпня 2017 року.

Кіровським районним судом м.Дніпропетровська в рішенні від 08 грудня 2016 року, остаточно залишеним в силі Верховним Судом 22 січня 2020 року за постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-29682св18 про скасування рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року, встановлено у цивільній справі № 203/1722/16 і згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню у цій справі не підлягає недійсність посвідченого приватним нотаріусом Дроботя А.В. в Ужгородському міському нотаріальному окрузі Закарпатської області з записом в реєстрі за № 122 фіктивного договору ОСОБА_7 про купівлю-продаж спірної квартири в ОСОБА_3 з моменту його укладення 23 березня 2016 року на умовах продажу цієї квартири будинку на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 червня 1999 року, нібито зареєстрованого в Дніпропетровському БТІ в реєстровій книзі за №320п-15, яке виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів в дійсності ніколи в порядку приватизації нікому, в тому числі ОСОБА_3 не видавалось, а розпорядження органу приватизації виконкому міської ради від 18 червня 1999 року за № 1с-171 про його видачу ніколи не приймалося.

ОСОБА_7 після внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішенню від 23 березня 2016 року за індексним номером 28895922 запису № 13833657 про право власності на спірну квартиру передав її в дар ОСОБА_13 на підставі укладеного ними договору, посвідченого 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Дроботя А. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 214, після чого ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_4 купив спірну квартиру за ціною 200 002 грн. на умовах укладеного ними договору купівлі-продажу, посвідченого 16 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. з вчиненням запису в реєстрі за № 186, що також встановлено у зазначеному рішенні суду.

25 травня 2016 року у Дніпропетровському міському нотаріальному окрузі приватний нотаріус Мазуренко С.В. з вчиненням запису в реєстрі за № 276 посвідчила укладений ОСОБА_1 договір з ОСОБА_4 про купівлю-продаж спірної квартири будинку на АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купила цю квартиру за ціною 80 000 грн., на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішенню від 25 травня 2016 року за індексним номером 29755266 внесений запис № 14662825 про перехід права власності (т.1 а.с.31-34 ).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , зберігаючи безперешкодний доступ до спірної квартири, маючи правовстановлюючі документи на неї, не будучи обізнаним з її відчуженням, продовжував володіти і користуватися квартирою та не допускав до неї ОСОБА_1 , доки не було звернуте до виконання примусове вселення до неї набувача ОСОБА_1 за незаконним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року.

Разом з тим, за ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у

кримінальному провадженні, розпочатому з часу внесення до ЄРДР під № 1 2016 04 , встановлена станом на 23 березня 2016 року дійсна вартість спірної квартири на суму 465 097 грн., а ОСОБА_1 вважає себе потерпілою від злочинних посягань за фабулою обвинувачення, висунутого також у кримінальному провадженні, розпочатому з часу внесення до ЄРДР під № 1 2016 04 . При цьому, з правовою кваліфікацією за ч. 5 ст. 27-ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 і ч. 1 ст. 209 КК України у цих кримінальних провадженнях групі осіб висунуте обвинувачення у співучасті за фактом події підшукання та використання завідомо підробленого правовстановлюючого документу з метою видати сина позивача ОСОБА_3 , який тимчасово проживав у спірній квартирі своєї покійної баби, за її власника, створивши видимість нібито правомірного відчуження спірної квартири через підставних осіб, вводячи, тим самим, потерпілу ОСОБА_1 в оману в особі дійсного власника цієї квартири та підстав її набуття відчужувачем, аби нажитися під пристойним приводом начебто виторгу з продажу.

Як вбачається з ухвали Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вважала вірно встановленими досудовим слідством обставини удаваності купівлі-продажу квартири у квітні 2016 року ОСОБА_4 , який приховував своє лихварство на спекуляціях нерухомістю, а також проведеного у травні 2016 року розрахунку за продану спірну квартиру ОСОБА_4 , якому ОСОБА_1 добровільно, незважаючи на занижену у підписаному нею договорі ціну, передала валютні цінності на суму 20 600 доларів США готівкою, що у перерахунку на грошовий еквівалент за офіційним курсом Нацбанку України дорівнювали 517 754, 45 грн.

Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях учасників справи в їх сукупності з матеріалами спадкової справи та офіційними даними державної реєстрації набуття права власності на квартиру, тісно пов`язаних з преюдиційними фактами недійсності фіктивного договору від 23 березня 2016 року про купівлю-продаж спірної квартири, що узгоджуються з обґрунтуванням ОСОБА_1 заявлених вимог потерпілої у кримінальних провадженнях, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов до стійкого внутрішнього переконання у вибутті спірної квартири з володіння позивача без його на те волі, чим за висновками Верховного Суду про особливості користування житлом з триманням його (detentio) третьою особою, викладеними 04 липня 2018 року в § 91 постанови Великої Палати № 14-181цс18 про застосування ст.ст. 317, 383 ЦК України у судовій практиці визнання володіння житлом за власником, який не втрачає його навіть коли таке майно третя особа використовує протиправно (653/1096/16), обґрунтовується це рішення про повернення такої квартири з чужого незаконного володіння відповідача за усталеною судовою практикою, незалежно від кількості разів відчуження у ланцюгу правочинів до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Зокрема, відповідач не надала жодних допустимих доказів справляння третьою особою плати за користування житлом на користь позивача, що категорично виключає найм, для якого умова про це визнається істотною, тоді як на правах власника квартири відповідно до ст. 150 ЖК УРСР позивач, здійснюючи володіння (possessio) успадкованим помешканням, вселив свого повнолітнього сина за правом кровного споріднення члена своєї сім`ї за походженням згідно ч. 4 ст. 156 цього Кодексу, який у всякому разі тимчасово наділений правом займати це майно, отримуючи з нього користь за його економічним призначенням, що за висновками Верховного Суду, викладеними 13 жовтня 2020 року в постанові Великої Палати № 14-64цс20, втрату власником володіння такою нерухомістю не означає, незалежно від можливості власника самостійно здійснювати фактичне користування житлом (447/455/17), з огляду на що надання користування житлом в квартирі не тотожне передачі майна у володіння, яке має значення для застосування застереження п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Доказів обізнаності позивача з діями свого сина не зібрано ні у цій справі, ні у кримінальних провадженнях за змістом ухвалених в них судових рішень, так само як і будь-яких фактичних даних винного сприяння позивачем діям свого сина, а позивач вжив належних заходів турботливого і дбайливого господаря для зберігання правовстановлюючих документів та контролю за використанням своєї власності, внаслідок

чого нічим не спростована презумпція добросовісності позивача за ч. 5 ст. 12 ЦК України, що виключає його вину за втрату собою володіння та вину у виборі й нагляді за втрату володіння третьою особою.

Розв`язуючи спір позбавленого титульного володіння власника з володільцем речі, придбаної ним за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати, за висновками Верховного Суду про застосування ст. 330 ЦК України, викладеними 03 липня 2019 року у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-19974св18, в судовій практиці не достатньо дійти одного лише висновку про добросовісність набувача, а необхідно також з`ясувати чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, внаслідок чого констатація добросовісності набувача, будучи лише одним з елементів юридичного (фактичного) складу підстав ефективного посесорного захисту відповідно до ст. 396 ЦК України, сама по собі ще не забезпечує набуття права власності на річ згідно ст.ст. 330, 658 цього Кодексу, а без вимоги визнання права власності на річ чи володіння нею суд за принципом автономії волі позивача на засадах диспозитивності цивільного судочинства позбавлений можливості вирішити, таким чином, безпредметний зустрічний позов відповідача.

Встановивши, що з володіння власника спірна квартира вибула не з його волі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність захисту майнових прав ОСОБА_2 у спосіб, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 проживав в спірній квартирі з дозволу позивача та позивач планував подарувати йому цю квартиру, не доводять правомочність ОСОБА_3 щодо розпорядження та відчуження спірного майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що положення ст. 388 ЦК України дозволяють витребувати майно від добросовісного набувача за наявності передбачених нормою статті підстав.

Посилання апелянта на те, що вона не знала і не могла знати про відсутність у продавця права відчужувати майно, підлягають відхиленню з огляду на проявлену відповідачем просту необережність у досягненні умов про ціну спірної квартири, істотно занижену порівняно з її дійсною ринковою вартістю та сумою переданих продавцю валютних цінностей для розрахунку за цим договором, у короткостроковості не однократного перепродажу об`єкта за наявності відмінних від продавця мешканців в квартирі, що в сукупності мали викликати у покупця розумні сумніви у підтвердженні продавцем свого права продажу, набутого від попереднього відчужувача, правочин якого посвідчений в м. Ужгороді з суттєвою віддаленістю від нотаріального округу знаходження спірної квартири.

Разом з тим, коли продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності згідно другому реченню ст. 658 ЦК України лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення, інакше добросовісний набувач має право на відшкодування збитків продавцем за правилами евікції відповідно до ст.ст. 660-661 цього Кодексу, яке визнається належною компенсацією за правом на мирне володіння майном, гарантованою статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, висновку про що дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року за № 6-2510цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду в порядку п. 7 ч. 1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України не відступала.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення державними органами вимог закону, що призвело до наявності даного спору не стосуються самого предмета спору та не спростовують можливості власника майна витребувати своє майно навіть від добросовісного набувача, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Посилання на порушення судом норм процесуального права не є підставою для скасування по суті правильного рішення суду.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази

і дав їм належну оцінку, тому рішення суду в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова