Справа № 355/1255/20
Провадження № 2/355/227/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 серпня 2021 року

Баришівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Червонописького В.С.,

секретаря судового засідання Ющенко Л.А.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідно до договору дарування від 02.11.2002 року вона є власником житлового будинку з по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку з 27 липня 2015 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є сином рідного брата позивачки.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає, просить суд постановити рішення, яким визнати його особою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася надавши суду письмову заяву в якій позов підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати за їхньої відсутності (а.с.30 )

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, але на адресу суду повернувся конверт без вручення з відміткою «за зазначеною адресою не проживає», відповідача 05.05.2020 викликано в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті суду. З наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області інформації, останній станом на 22.12.2020 зареєстрований по АДРЕСА_1 , куди і була направлена повістка.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач, на підставі наявних у ній доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до договору дарування від 02.11.2002 року позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 17). Право власності на нерухоме майно зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 31 травня 2003 року ( витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 677744 від 31.05.2003 року ( а.с.19).

Відповідно до довідки № 1390 від 19.10.2020 року виконавчого комітету Баришівської селищної ради, у вказаному будинку зареєстровані:

- ОСОБА_3 мати позивачки з 02.09.1977 року;

- ОСОБА_4 брат з 29.07.2000 року;

- ОСОБА_2 племінник з 27.01.2015 року.

Судом також встановлено, що будучи зареєстрованим за вказаною адресою розташування домоволодіння, за місцем реєстрації не проживав жодного дня.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України регламентують право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був прописаний у спірний будинок за згодою власника 27.01.2015 року, однак жодного дня в ньому не проживав, а його прописка, перешкоджає позивачці вільно володіти та розпоряджатися своєю власністю.

За таких фактичних обставин, суд вважає, що заявлений позов є обгрунтованим та підлягає до задоволення, оскільки спосіб судового захисту порушеного права, обраний позивачем, не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Керуючись ст. ст. 16, 317, 321, 346, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути скасоване Баришівським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд -якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя В.ЧЕРВОНОПИСЬКИЙ