ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1479/21-2 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним та визнання його недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання договору купівлі-продажу кватири удаваним та визнання його недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що, після смерті батьків він отримав у спадщину вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 .

Будучи введеним в оману щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, 15.04.2014 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 .

Не маючи достатніх коштів для оформлення спадкового майна, він познайомився з ОСОБА_4 , який погодився дати йому позику на оформлення квартири та додаткові витрати в розмірі 4000 доларів США під 10% в місяць за умови передачі в заставу вищевказаної квартири.

15.04.2014 року він прибув до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченка В.М. з метою укладання договору застави квартири з ОСОБА_4 , проте, ознайомившись з договором, він побачив, що це договір купівлі-продажу і укладався з ОСОБА_3 , яку він не знав і з нею не зустрічався.

ОСОБА_4 пояснив, що підписання договору з ОСОБА_3 здійснюється на тій підставі, що в нього не все в порядку з реєстрацією місця проживання, та запевнив його, що ніякої різниці між договором застави та купівлі-продажу немає. При цьому ОСОБА_4 шантажував його витратами, які він поніс під час оформлення квартири та наслідками, які наступлять у разі його відмови від підписання договору купівлі-продажу.

В якості гарантії відсутності намірів щодо відібрання у квартири, ОСОБА_4 написав розписку про те, що він надав позивачу у позику 4000 доларів США під заставу квартири та зобов`язується повернути цю квартиру після повного розрахунку позивача з ним по наданій позиці.

При підписанні договору він не користувався послугами спеціалістів в області права, тому не зміг у повній мірі усвідомити всі умови цього договору. Крім того, після підписання договору його копії, копії та документи на квартиру залишилися у ОСОБА_4 .

Після підписання договору ОСОБА_4 передав йому грошові кошти в сумі 2000 доларів США, вирахувавши з раніш обумовленої суми витрат на оформлення квартири, та пообіцяв у подальшому доплатити різницю. Будь-яких інших розрахунків з ним не здійснювалося.

Не маючи на руках екземпляру договору, він не знав, що розрахунки за договором повинні були здійснюватися у відділенні № 11 ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», у вказаному відділенні до 24.07.2014 року не був, за невідомих йому обставин відкрито на його ім`я розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2014 року його було знято з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , а також визнано таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Після ознайомлення з банківськими документами він встановив, що підписи на всіх банківських документах зроблені не ним та є підробленими.

Вважав, що укладений 15.04.2014 року між ним та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., є удаваним правочином, який мав на меті встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором купівлі-продажу.

Обумовлені договором купівлі-продажу грошові кошти він не отримав, а за договором позики отримав гроші лише частково.

На підставі зазначеного, посилаючись на положення ст.235 ЦК України, просив визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., укладений між ним та ОСОБА_3 , як укладеним для приховання договору іпотеки по забезпеченню повернення позики та визнати його недійсним на підставі його нікчемності з причини недодержання письмової форми договору забезпечення основного зобов`язання; зобов`язати ОСОБА_3 повернути йому отриману на підставі Договору купівлі-продажу від 15.04.2014 року квартиру АДРЕСА_1 . Судові витрати по справі покласти на ОСОБА_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2019 року первісного позивача ОСОБА_5 замінено на його правонаступника ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначаючи, що розписки від 15.05.2014 року, 19.05.2014 року та висновок експертизи є належними доказами, ОСОБА_5 не мав наміру укладати договір купівлі-продажу, грошові кошти не отримував, не передавав квартиру відповідачу, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2014 року особи, які його підписали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, посвідчений нотаріально та зареєстрований у встановленому порядку. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що зазначено в договорі. Позивачем не доведено, що зміст договору купівлі-продажу суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Тому відсутні підстави, передбачені статтею 203 ЦК України, для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

За приписами ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.

За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.334 ЦК України).

Положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року, ухваленим у справі № 334/7393/14-ц, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з причин укладення його з обманом щодо обставин, які мають істотне значення, відмовлено. Рішення набрало законної сили 06.01.2015 року (т.1, а.с.210-212).

Вказаним рішенням встановлено наступні обставини.

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чирвою Л.А. 11.04.2014 року за р. №738.

15.04.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстровано в реєстрі за №130.

Продаж вказаної квартири за домовленістю сторін було вчинено за 356632,00 гривень, які покупець перерахував на розрахунковий рахунок продавця № НОМЕР_1 у філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», в день нотаріального посвідчення.

Своїм підписом під цим договором продавець ОСОБА_5 підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони за цим договором підтвердили свої дійсні наміри, та що вони розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі.

Відповідно до Анкети-Заяви №13123 від 15.04.2014 року ОСОБА_5 у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» було відкрито поточний рахунок, № особового рахунку НОМЕР_1 .

Згідно платіжного доручення №1 від 15.04.2014 року ОСОБА_3 перерахувала кошти на поточний рахунок ОСОБА_5 № НОМЕР_1 у сумі 356 632,00 грн. згідно Договору купівлі продажу №130 від 15.04.2014 року без ПДВ у Філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

ОСОБА_4 в розписці від 15.04.2014 року зазначив, що позичив ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 4000 доларів США під 10% на місяць під заставу квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 в розписці від 19.05.2014 року зазначив, що до ОСОБА_4 по продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , претензій не має, продав квартиру за своєю згодою.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2014 року ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 усунуто перешкоди у здійсненні права власності на вказану квартиру шляхом зняття ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Вказаним рішенням від 24 грудня 2014 року у справі №334/7393/14-ц також встановлено, що з пояснень ОСОБА_5 вбачається, що на момент укладення договору він усвідомлював, що укладав саме договір купівлі-продажу квартири, та, підписуючи у нотаріуса договір, він розумів, що укладає договір купівлі-продажу саме з ОСОБА_3 , а не з ОСОБА_4 , однак надіявся на домовленість з останнім, що згодом, коли він поверне сплачені кошти ОСОБА_4 , вони переоформлять квартиру знову на нього.

Посилання ОСОБА_5 на те, що обман полягає в тому, що договір купівлі-продажу укладався тимчасово, і в подальшому право власності повинно бути переоформлено на нього ніякими доказами не було підтверджено, ніяких умов про тимчасове укладання договору ні договором купівлі-продажу ні будь-яким іншим документом не передбачено.

Оскільки позов було пред`явлено на підставі ст.230 ЦК України, суд, ухвалюючи рішення у справі № 334/7393/14-ц, дійшов висновку, що ОСОБА_5 не довів, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири мав місце обман щодо обставин, які мають істотне значення. Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст.ст.58, 59 ЦПК України (в редакції, що діяла на час прийняття рішення) на підтвердження факту введення позивача в оману ОСОБА_3 під час укладення між сторонами договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2014 року, ОСОБА_5 не було надано, а відтак в задоволенні позову було відмовлено.

В цій справі судом першої інстанції встановлено, що спір стосується договору купівлі-продажу від 15 квітня 2014 року квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який позивач вважає удаваним, оскільки, на його думку, цей договір було укладено як договір застави в забезпечення позики в розмірі 4000 доларів США, саме на укладання договору застави було направлене волевиявлення його як власника квартири та ОСОБА_4 , як представника покупця, що підтверджується розпискою останнього від 15.04.2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За приписами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

Судами встановлено, що 15.04.2014 року між ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстровано в реєстрі за №130.

Відповідно до договору продавець передав за плату в сумі 356632 грн., а покупець прийняв у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 . Продавець передає покупцю одночасно з квартирою технічну документацію та ключі від згаданого нерухомого майна.

Суди встановили, що ОСОБА_5 у приватного нотаріуса Садовніченко В.М. власноручно підписав заяву на відчуження належної йому квартири, зазначивши, що йому відомі факти, викладені у заяві. У свою чергу ОСОБА_3 повідомила нотаріуса, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває та з будь-яким чоловіком не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі № 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року».

При зверненні із позовом ОСОБА_5 вказував, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є удаваний (стаття 235 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За приписами ч.3 та ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи апеляційної скарги про належність доказів, а саме: розписок, висновку експертизи колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на таке.

Висновок експерта №116/117-15 від 19.06.2015 року з питань належності ОСОБА_5 підписів в анкеті-заяві №13123 від 15.04.2014 року, на копії паспорта ОСОБА_5 , довідки ІНН ОСОБА_5 , в заяві на видачу готівки від 15.04.2014 року виконаних від його імені, суд правомірно визнав неналежним доказом, оскільки він не містить інформації щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обґрунтованим є висновок суду про те, що жоден з документів нотаріальної справи за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.04.2014 року за р. №130 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., не містить відомостей, які б свідчили, що обидві сторони свідомо при укладенні договору купівлі-продажу діяли з метою приховати інший договір, що на меті у сторін було укладання договору застави нерухомого майна в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики в розмірі 4000 доларів США, і що у зв`язку з цим виникли інші правовідносини.

З пояснень позивача та досліджених доказів судом правильно встановлено, що сторони мали на меті укладання саме договору купівлі-продажу і не приховували будь який інший правочин, що не дає підстав для визнання цього договору удаваними в частині предмету договору.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, грошові кошти позивач не отримував, не передавав квартиру відповідачу.

Відповідно до п. 6 вказаного Договору Продавець ( ОСОБА_5 ) підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо Покупця ( ОСОБА_3 ) будь-яких претензій матеріального характеру.

До того ж, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року, ухваленим у справі № 334/7393/14-ц, встановлено, що продаж вказаної квартири за домовленістю сторін було вчинено за 356632,00 гривень, які покупець перерахував на розрахунковий рахунок продавця № НОМЕР_1 у філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», в день нотаріального посвідчення.

Пунктом 19 Договору визначено, що продавець передає Покупцю одночасно з квартирою технічну документацію та ключі від згаданого нерухомого майна.

У позові ОСОБА_5 посилався на те, що договір купівлі-продажу було укладено в забезпечення повернення ним позики у розмірі 4000 доларів США, яку він отримав від ОСОБА_4 , але спірний договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , було укладено між позивачем та ОСОБА_3 , а не ОСОБА_4 .

Крім того, у п. 10 спірного договору, який з власної волі без застосування примусу підписав ОСОБА_5 зазначено, що ОСОБА_3 у своїй заяві від 14.04.2014 року, доведеній нотаріусом до відома ОСОБА_5 стверджує, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та однією сім`єю з будь-яким чоловіком без реєстрації шлюбу не проживає.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

У позові ОСОБА_5 просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним з підстав його нікчемності, оскільки сторонами не недодержано письмової форми договору забезпечення, обґрунтовуючи це тим, що фактично укладений між ним та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири був укладений задля забезпечення належного виконання вимог договору позики, укладеного 15.04.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Отже, встановивши, що ОСОБА_5 не довів підстав, передбачених статтею 235 ЦК України для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова