ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3421/21 Номер провадження 22-ц/814/2552/21Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.,

розглянувши в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

третя особа: Полтавське відділення при Національному науковому центрі «Інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України»

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2021 року, прийнятого під головуванням судді Кузіної Ж.В. в м. Полтаві із складанням повного тексту рішення 10 вересня 2021 року , -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з даним позовом. Зазначав, що наказом № 584/07-02 від 20 травня 2021 року за п.1 ст. 36 КЗпП України його звільнено з посади старшого судового експерта сектору інженерно-транспортних, будівельно-технічних досліджень та досліджень із охорони праці Полтавського відділення при Національному науковому центрі «Інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України». З даним наказом ознайомлений не був, про його існування дізнався після отримання трудової книжки та на час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку.

Уточнивши позовні вимоги, просив скасувати наказ про його звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити на роботі у Полтавському відідленні Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 20.05. 2021 року по день звернення до суду у розмірі 4 290,71 грн., допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 3 575 грн. 60 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 3 859 грн., а всього 7 434 грн. 60 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині незадоволених вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вважає, що судове рішення ґрунтується лише на показаннях відповідача, докази надані ним не були враховані судом першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частини четверта, шоста статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 2004 року перебував у трудових відносинах з Полтавським відділенням при Харківському НДІ судових експертиз ім. Засл.проф. М.С. Бокаріуса.

20 травня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін 20 травня 2021 року.

Наказом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України» № 584/07-02 від 20 травня 2021 року «Про припинення трудового договору з ОСОБА_1 » припинено дію трудового договору з позивачем 20 травня 2021 року за згодою сторін.

Звільнено з роботи ОСОБА_1 , старшого судового експерта сектору інженерно-транспортних, будівельно-технічних досліджень та досліджень з охорони праці Полтавського відділення 20 травня 2021 року за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін).

21 травня 2021 року позивач звернувся на адресу відповідача із заявами про відкликання його заяви про звільнення за згодою сторін; про надання щорічної відпустки з 21 травня 2021 року за 2020 та 2021 роки у зв`язку з організацією поховань матері та про надання йому матеріальної допомоги у зв`язку зі смертю матері.

24 травня 2021 року відповідачем перераховані кошти позивачу ( як заробітна плата) у розмірі 42967,87 грн.

Трудова книжка направлена позивачу рекомендованою кореспонденцією, яку він отримав 28.05. 2021 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд своє рішення мотивував тим, що при звільненні позивача допущено несвоєчасність розрахунків по виплаті належних йому сум, у зв`язку з чим прийшов до висновку про стягнення середнього заробітку за період з 20 по 24 травня 2021 року. Суд не прийняв доводи позивача про те, що він перебував у тяжкому психологічному стані під час написання заяви про звільнення за згодою сторін через не надання належних доказів на підтвердження даної обставини.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення.

Отже, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

ОСОБА_1 подав письмову заяву про звільнення його із займаної посади з 20 травня 2021 року, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача за згодою сторін, як це передбачено ст.36 КЗпП України ( а.с.56).

З урахуванням зазначеного суд, відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі, дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивач 20 травня 2021 року подав заяву про звільнення із займаної посади, порушень роботодавцем трудового законодавства при звільненні не встановлено.

Установивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не відбулось через відсутність згоди власника або уповноваженого ним органу на це, а тому звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 ст.36 КЗпП України.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 та від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження № 61-9167св20).

Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що написання ним заяви про звільнення із займаної посади відбулось під тиском представника відповідача ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не надав доказів, які підтверджують здійснення на нього тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій.

Крім того, позивач не навів переконливих доказів і мотивів тиску роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до нього.

Ураховуючи наведене, а також укладену сторонами угоду про розірвання трудового договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем його тверджень про відсутність у нього добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки тому, що трудову книжку позивачу направлено по пошті і отримано 28 травня 2021 року, то виплата середнього заробітку має здійснюватись по день отримання трудової книжки, оцінюються колегією суддів з огляду на положення ст.ст. 12,13 ЦПК України, згідно яких сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Так, відповідачем надано суду акт від 24 травня 2021 року (а.с.58), з якого вбачається, що позивачу було запропоновано отримати трудову книжку, від чого він відмовився, посилаючись на те, що він перебуває на лікарняному.

Підстави даної відмови в отриманні трудової книжки колегія суддів не вбачає поважними та такими, що заслуговують на увагу за даних обставин справи.

Відносно вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат, зокрема, на правничу допомогу, колегія суддів не вбачає порушень, передбачених ч.2 п.3 ст.141 ЦПК України при їх розподілі відповідно до пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.11.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: Г.Л. Карпушин

О. І. Обідіна