Єдиний унікальний номер судової справи:490/3911/20 Головуючий у суді І інстанції Гуденко О.А.
Номер провадження: 22-ц/812/95/21 Суддя доповідач апеляційної інстанції Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду про повернення заяви позивачеві, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про визнання протиправним наказу,

в с т а н о в и л а:

02 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів (надалі - РОВР ) у Миколаївській області, в якому просив визнати наказ заступника начальника РОВР у Миколаївській області № 25-П КП від 22 червня 2020 року неправомірним та скасувати його.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху, з наданням позивачу п`ятиденного строку з дня отримання ухвали для усунення недоліків, вказаних у тексті ухвали суду та оплати судового збору.

12 серпня 2020 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали ОСОБА_1 надав до суду заяву та просив суд звільнити його від сплати судового збору, у зв`язку з тим, що у 2019 році доходів він не мав, натепер є безробітним та бажає скористатись своїм Конституційним правом на захист своїх інтересів у суді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору відмовлено.

У зв`язку з неповним виконанням ухвали суду від 03 липня 2020 року, а саме несплати судового збору, ухвалою того ж суду від 03 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було повторно залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, а саме оплати судового збору у розмірі 840, 80 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2020 позовну заяву ОСОБА_1 до РОВР у Миколаївській області про визнання протиправним наказу на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушені Конституційні норми щодо справедливого та неупередженого розгляду справи. Крім того йде затягування розгляду справи по суті, порушені права позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявнику) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала не відповідає.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав вимоги ухвали судді про залишення позовної заяви без руху.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки мотиви, з яких суд дійшов таких висновків, не можна вважати переконливими, враховуючи наступне.

Частина 1 ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отже, цей пункт втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» 2002 рік).

Постановляючи ухвалу, яка оскаржується, суд виходив з того, що ухвалою суду від 03 вересня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху для усунення недоліків в п`ятиденний строк з дня отримання ухвали, оскільки подана з порушенням вимог ст. ст.175, 177 ЦПК України.

У вказаній ухвалі зазначено, що ухвалою судді від 03 вересня 2020 року у задоволені клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» має виключений перелік осіб, які звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, проте вказані вимоги на позивача не розповсюджуються.

Вважаючи, що позивачем не усунуті деякі недоліки зазначені в ухвалі від 03 вересня 2020 року, суд дійшов висновку про необхідність визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви, передбачені положеннями статей 175, 177 ЦПК України. Якщо позов за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення ст. 185 ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Як вбачається з матеріалів справи 03 липня 2020 року ухвалою судді Центрального районного суду позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме надати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, а також додати документи про сплату судового збору у розмірі за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб від 2102 грн., або документи, що підвереджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

12 серпня 2020 року на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва від позивача надійшла заява про усунення недоліків в якій, посилаючись на ст. 8 Закону України «Про судовий збір», просив про звільнення його від сплати судового збору оскільки у 2019 році не мав доходів, натепер час є безробітним та бажає скористатися своїм конституційним правом на захист своїх інтересів у суді. На підтвердження свого клопотання надав Відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків про відсутність доходів.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2020 року у задоволені клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Відмовляючи у задоволені клопотання про звільнення від сплати судового збору суддя виходила з того, що позивачем не надано належних доказів, які б підтвердили неможливість оплати судового збору не надано доказів відсутності нерухомого та рухомого майна, відсутності рахунків у банківських установах.

Між тим, суд не звернув увагу на таке.

За положеннями частини 1,3 статті 136 ЦПК України суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення за таких умов, зокрема, розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарних рік, суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) суд зазначив, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права та має переслідувати законну мету.

В контексті відстрочення, розстрочення, зменшення або звільнення від сплати судового збору слід зазначити, що майновий стан сторони (належні майнові права та обов`язкові) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

За такого, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору та повертаючи позовну заяву з підстав не усунення недоліків сплати судового збору, виявив непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права скаржника на судовий захист.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

За такого, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що позивач фактично був позбавлений гарантованого Конституцією України, законами та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до правосуддя, що полягає у безперешкодному отриманні судового захисту.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України у випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права заявника на гарантії захисту у суді своїх інтересів, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, а саме вирішення питання щодо судового збору з урахуванням наданих доказів в апеляційній інстанції та відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 20 січня 2021 року.