Справа № 461/2565/20 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2282/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 та його представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2021 року у справі за позовом адвоката Масляного Юрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Третьої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року адвокат Масляний Юрій Андрійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовом до Третьої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , у якому просив скасувати постанову Третьої Львівської державної нотаріальної контори №2071/02-31 від 21 серпня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на майно ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна свого батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті батька відкрилась спадщина на належну йому на праві спільної сумісної власності частку в квартирі АДРЕСА_1 .

15 серпня 2016 року він звернувся до Третьої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та нотаріусом було заведено спадкову справу №423/2016.

Однак, він отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 серпня 2017 року, а саме про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що у заповіті відсутня інформація, що він посвідчувався у присутності свідків та не містить даних про наявність вираження вільного волевиявлення особи, що свідчить про порушення форми засвідчення заповіту.

Вважав, що постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії є незаконною і підлягає скасуванню, оскільки при складанні заповіту повністю дотримано вимоги законодавства України, заповіт складено з дотриманням форми та правил посвідчення консулом заповітів, передбачених Положенням «Про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України» і ніколи не визнавався судом недійсним, а тому стверджував, що нотаріус зобов`язаний видати свідоцтво про право на спадщину.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили представники ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що суд першої інстанції, надані докази позивачем не взяв до уваги, натомість прийняв як доказ висновок, який не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, на підставі якого суд дійшов неналежних висновків про обставини, що на час складання та посвідчення заповіту, через фізичні вади, а саме наявність хронічного захворювання очей ОСОБА_7 свідчать про наявність у нього об`єктивних перешкод та складнощів в самостійному складанні та прочитанні заповіту.

Зазначає, що відповідачем та третіми особами не доведено відсутність компетенції радника з консульських питань Посольства України у Великій Британії ОСОБА_8 посвідчувати заповіт ОСОБА_7 .

Стверджує, що станом на день посвідчення заповіту ОСОБА_7 . ОСОБА_8 дипломатичний службовець, посада радник, перебував у довготерміновому відрядженні у Великобританії і з гідно з посадовими обов`язками вчиняв нотаріальні дії.

Вважає, що заповіт ОСОБА_7 є дійсним, не є нікчемним, оскільки складений та посвідчений з дотриманням чинного законодавства України, зокрема заповіт складений дієздатною особою з метою реалізації права щодо розпорядження своїм майном, складений відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України та посвідчений відповідно до § 3.8 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Третю львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті свого батька - ОСОБА_7 . Для долучення до матеріалів спадкової справи № 423/2016 ним було надано заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_7 радником консульських питань Посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії Коваленко В.М. 21 січня 2016 року та зареєстрований в реєстрі № 579/4-78, згідно з яким померлий належну йому на праві спільної сумісної власності частку в квартирі АДРЕСА_1 заповів сину ОСОБА_1 .

Постановою державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори №2071/02-31 від 21 серпня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на належну йому на праві спільної сумісної власності частку в квартирі АДРЕСА_1 .

З оскаржуваної постанови вбачається, що заповіт складено всупереч вимогам ЦК України та Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 27.12.2004 року №142/5/310. Для висновку про наявність волевиявлення особи необхідно, щоб заповіт був прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним. Перед підписом ОСОБА_7 зазначено, що заповіт прочитано йому вголос, однак не вказано ким прочитано. При цьому, у заповіті відсутня інформація, що такий посвідчувався у присутності свідків, що суперечить ст.1253 ЦК України та є невід`ємною частиною для дійсності складеного заповіту за даних обставин.

Вказані причини та обставини стали підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1, ч.3 ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту заповіту, такий на прохання заповідача виготовлено радником з консульських питань за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера).

Також, у тексті заповіту зазначено, що заповіт прочитано ОСОБА_7 вголос та ним підписано власноручно у присутності радника з консульських питань в приміщенні консульського відділу Посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії.

Окрім цього, заповідачем власноручно написано, що «заповіт йому прочитано вголос, зміст його йому зрозумілий та з його слів записано вірно».

Аналогічно зазначено також і в посвідчувальному написі заповіту.

Заповіт підписано заповідачем ОСОБА_7 та посвідчено радником з консульських питань Посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії Коваленком В.М.

У матеріалах справи наявний висновок доцента кафедри офтальмології ЛНМУ ім. Данила Галицького ОСОБА_9 , яка на підставі аналізу медичної картки ОСОБА_7 , 1920 р.н., зазначила наступне.

ОСОБА_10 страждав на офтальмологічне захворювання, а саме, відкритокутову глаукому, з 1995 року, коли вперше було встановлено цей діагноз на лівому оці. У 1997 році відкритокутову глаукому було виявлено на правому оці. Глаукома - це невиліковне, грізне стосовно прогнозу для зору захворювання перебіг відкритокутової глаукоми безболісний і, незважаючи на застосування різних способів і методів лікування, діагноз встановлюється пожиттєво. Тому, станом на 21.01.2016 року, у ОСОБА_7 мало місце це захворювання очей. Відкритокутова глаукома - це хронічне прогресуюче двобічне захворювання очей, яке характеризується поступовою втратою зорових функцій, вражаючи оптичні нерви, що призводить до повної та незворотної сліпоти. Записи в медичній картці пацієнта вказують на прогресуючий перебіг даної хвороби. У зв`язку зі швидким прогресуванням глаукомного процесу, хворому ОСОБА_7 зроблено 07.04.1999 р. антиглаукомну операцію на правому оці та 08.06.1999 р. - на лівому оці. Незважаючи на успішність хірургічного лікування щодо нормалізації показників внутрішньоочного тиску, функції на обох очах продовжували неуклінно знижуватись. Вже у 2000 році зафіксовано повну втрату зору (сліпоту) лівого ока, тобто - через 5 років від маніфестації захворювання. У 2001 році хворому виконано ще одну офтальмологічну операцію у зв`язку з розвитком ускладненої катаракти - Екстракцію катаракти на єдиному зрячому правому оці у центрі мікрохірургії ока м. Санкт-Петербург. Про недоцільність виконання операції на лівому оці також зазначено записом в амбулаторну картку, оскільки зорові функції незворотно втрачені. Ймовірність того, що станом на 21.01.2016 р. ОСОБА_7 міг бути практично сліпим, втративши зорові функції на обидва ока, існувала велика, оскільки ліве око повністю перестало бачити ще у 2000 році (через 5 років від початку захворювання), а на парному органі, як правило, перебіг захворювання спостерігається подібний. Стаж глаукомного процесу на правому оці на 2016 рік становив 19 років. Слід враховувати і поважний вік пацієнта (96 років), коли превалюють виражені інволютивні процеси. Окрім того, ОСОБА_7 мав багато супутніх захворювань, які могли впливати на прискорення глаукомної атрофії зорового нерва на правому слабозорому правому оці: церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз аорти, пневмофіброз, сечокам`яна хвороба тощо. З анамнезу відомо, що у 1995 р. хворий переніс двобічний кохлеоневрит з двобічним ураженням звукосприймаючих апаратів. Хірургічні втручання, перенесені ОСОБА_7 на обох очах не могли відновити втрачений від глаукоми зір. Антиглаукомні операції можуть тільки сповільнити загибель нервових волокон і клітин сітківки, тимчасово нормалізуючи внутрішньо очний тиск. Проведення операції не позбавляє хворого від глаукоми.

Таким чином, встановлені обставини у своїй сукупності вказують на те, що на час складання та посвідчення заповіту, через фізичні вади, а саме наявність хронічного захворювання очей ОСОБА_7 свідчать про наявність у нього об`єктивних перешкод та складнощів в самостійному складанні та прочитанні заповіту. На це вказує і сам зміст заповіту, у якому заповідач написав, що «заповіт йому прочитано вголос, зміст його йому зрозумілий та з його слів записано вірно».

Як встановлено в суді апеляційної інстанції, заповіт ОСОБА_7 вголос прочитав радник з консульських питань посольства України у Великобританії ОСОБА_8 , що в даному випадку є недопустимим, оскільки заповіт мав бути прочитаний іншою незаінтересованою особою свідком, що не було зроблено.

Долучений до матеріалів справи відеозапис не фіксує факт вчинення нотаріальної дії або перебування ОСОБА_7 у консульській установі та стосується іншого проміжку часу, відтак вказаний відеозапис сам по собі не засвідчує обставин складання, прочитання або підписання заповіту ОСОБА_7 , а тому не може вважатися належним доказом у даній справі.

Відповідно до ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно ч. 2, ч. 4, ч. 5, ч. 6 ст.1253 ЦК України, у випадках, встановлених, зокрема, абзацом третім частини другої статті 1248 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою; свідками не можуть бути, зокрема, нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому; у тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків.

З урахуванням того, що у заповіті відсутня інформація про те, що заповіт посвідчувався в присутності свідків, колегія суддів погоджується з тим, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України цей заповіт є нікчемним, як такий, що складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що радник з консульських питань посольства України у Великобританії ОСОБА_8 не мав право на вчинення нотаріальних дії, в тому числі й щодо посвідчення заповіту.

Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджене наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 р. №142/5/310 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2004 р. за №1649/10248 (надалі - Положення), визначає порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України (пункт 1.1 розділу 1 Положення).

Згідно з пунктом 1.2 розділу 1 Положення, вчинення нотаріальних дій покладається на консульських посадових осіб (далі - консул), які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не подано до матеріалів справи посадової інструкції радника ОСОБА_8 , яка була б затверджена Повноважним Послом України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. Відтак, позивачем не підтверджено, що радник ОСОБА_8 мав право вчиняти нотаріальні дії, такі як посвідчення заповіту.

Однак, відсутність посадової інструкції радника ОСОБА_8 у матеріалах справи не дає підстави стверджувати про відсутність повноважень на вчинення нотаріальних дій, а тому висновок суду першої інстанції про те, що радник з консульських питань консульського відділу Посольства України в Сполученому королівстві Великої Британії і Північної Ірландії не мав право на посвідчення заповіту є передчасним.

Крім цього, як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, підставою для відмови такого було саме порушення вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема через відсутність інформації про те, що заповіт посвідчувався у присутності двох свідків, а не через відсутність у радника з консульських питань посольства України у Великобританії ОСОБА_8 повноважень на посвідчення заповіту.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2021 року підлягає зміні в мотивувальній частині, в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину постанови в редакції цієї постанови

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.