Справа № 487/4820/20
Провадження № 2/487/484/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2021 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Ященко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільних сумісних майнових зобов`язань подружжя та стягнення грошової компенсації, -

за участю :

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати договори позики спільним сумісним майном подружжя та стягнути на його користь 265591,08 грн. компенсацію 1/2 частки боргових зобов`язань, за договором купівлі-продажу №2545 від 27.12.2016 у розмірі 150853,95 грн. (1/2 частка 301707,90 грн.), за договором № від 13.11.2017 в ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 15026,89 грн. (1/2 частка 30053,78 грн.), за договором №0 від 13.11.2017 в ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 27210,24 грн. (1/2 частка 54420,48 грн.) та за договором №011/0001/164825 від 12.09.2013 в АТ «Ідея Банк» у розмірі 72500 грн. (1/2 частка 145000 грн.), посилаючись на особисто виконання зобов`язання за кредитними договорами, за якими кошти були отримані на придбання спільного з дружиною майна квартири, проведення ремонтно-будівельних робіт та на купівлю побутової техніки та оснащення квартири.

Свої вимоги мотивує тим, що з 12.06.2016 він друге перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який був розірвано рішенням суду 29.08.2019. Під час шлюбу в інтересах сім`ї 27.12.2016 між ним та ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за кредитні кошти у розмірі 594341,16 грн. Внесені грошові кошти були його особистими грошами, це його особисті заощадження, які він накопичив під час окремого проживання з ОСОБА_2 , під час коли не перебував з останньою у шлюбі. Подружжям було сплачено початковий внесок у розмірі 343349 грн. та також під часу шлюбу 90000 грн. періодичних платежів. Крім того, ним одноособово було сплачено кредитне зобов`язання у розмірі 301706,90 грн., що складається з суми кредитної заборгованості за договором купівлі-продажу у розмірі 250992,16 грн., які він сплатив 24.01.2019 та пені 50715,74 грн., сплачену ним 21.01.2019. Зазначена кредитна заборгованість та пеня сплачені ним особисто, оскільки з серпня 2018 року він з відповідачкою проживав окремо. Крім того, в інтересах сім`ї, для проведення капітальних будівельно-ремонтних робіт, обладнання квартири всіма комунікаціями, на придбання побутової техніки та іншого, ним було укладено кредитні договори: 21.03.2017 № НОМЕР_1 , отримано кредитних коштів 95000 грн., під час шлюбу ним особисто було сплачено 122405,69 грн.; 13.11.2017 за договором №490978479 отримано 30724,65 грн. кредитних коштів, під час шлюбу сплачено 15026,56 грн., з моменту окремого проживання з серпня 2018 року особисто сплачено 30053,78 грн.; 13.11.2017 за договором №500805180 отримано 64942,97 грн. кредитних коштів, під час шлюбу осо сто ним сплачено 27210,24 грн., з моменту окремого проживання з серпня 2018 року особисто сплачено 54420,48 грн. Крім того, вперше він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 09.04.2010, який було розірвано рішенням суду 30.11.2015. В інтересах сім`ї між ним та АТ «Ідея Банк» 12.09.2013 було укладено кредитний договір №011/0001/164825, за яким ним було отримано 84677,84 грн., заборгованість за вказаним кредитним договором особисто ним була погашена за додатковою угодою від 25.012019 №Z03/206/73928/1 до кредитного договору №Z03/206/73928, а саме 25.01.2019 сплачено 75000 грн. та 28.01.2019 70000 грн. Кредитні кошти за вказаними договором також є спільним боргом подружжя. За час спільного проживання в інтересах сім`ї ним було отримано кредитних коштів на загальну суму 930008,78 грн., всього сплачено кредитних коштів на загальну суму 1039172,65 грн. та особисто ним під час окремого проживання 531181,50 грн. Крім того, вони з відповідачкою дійшли спільної згоди щодо продажу спільного сумісного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 та 24.01.2019 між ним та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, на продаж якої ОСОБА_2 надала письмову згоду, посвідчено приватним нотаріусом, продаж квартири було вчинено за 727266 грн., гроші були поділені між ними в рівних частках, тобто по 363633 грн. Вважає, що оскільки кредитні кошти бралися ним в інтересах сім`ї, за взаємною згодою ОСОБА_2 , використані для задоволення потреб сім`ї , тому борг подружжя перед банком є спільним боргом подружжя, а не його особистим навіть якщо безпосередньо він укладав кредитні договори.

Ухвалою від 05.10.2020 відкрите провадження у справі.

11.11.2020 представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з необґрунтованістю вимог, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.04.2010, який було розірвано рішенням суду 30.11.2015, в подальшому 12.02.2016 сторони повторно уклали шлюб, який був розірвано рішенням суду 29.08.2019 та в з цієї дати між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини. Протягом спільного подружнього життя сторонами набувалось майно, рухомі речі тощо за рахунок заощаджень та за кредитні кошти. Кредитні договори укладались як від імені позивача та і відповідача в інтересах сім`ї, погашення здійснювалось за рахунок спільних коштів подружжя. Крім того, дійсно спільними зусиллями подружжя було набуто квартиру АДРЕСА_1 , титульним власником якої виступав позивач. З метою погашення боргових зобов`язань перед ТОВ «Столиця Буд», АТ «Альфп Банк», АТ «Ідея Банк» та АИТБ «Приват Банк», подружжям у січні 2019 року було прийнято рішення про продаж вище вказаної квартири, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Станом на січень 2019 року борг перед ТОВ «Столиця Буд» становив 250992,16 грн. та пеня за несвоєчасне внесення залишку вартості квартири 50715,74 грн. З метою погашення заборгованості перед ТОВ «Столиця Буд», зняття заборони відчуження з квартири та можливості її продажу, 24.01.2019 між позивачем та ОСОБА_6 , з письмової згоду дружини ОСОБА_2 , було укладено договір позики, відповідно до якого позивальник отримав грошові кошти у розмірі 11100 доларів США, що було еквівалентно 307470 грн., позичальник зобов`язався повернути кошти у строк не пізніше 31.01.2019. Грошові кошти 307470 грн., були внесені 24.01.2019 в рахунок погашення в повному обсязі заборгованості перед ТОВ «Столиця Буд». 24.01.2019, після зняття обтяжень з квартири, в інтересах сім`ї, позивач уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на продаж якої ОСОБА_2 надала письмову згоду, посвідчено приватним нотаріусом, продаж квартири було вчинено за 727266 грн. Отже погашення боргових зобов`язань відбулось за рахунок спільних коштів подружжя, доказів погашення заборгованості за особисті кошти позивач суду не надано, тому вимога про стягнення компенсації сплачено подружжям боргу необґрунтована та незаконна. При цьому, жодна із сторін не зверталась до суду із заявою в межах окремого провадження задля встановлення режиму окремого проживання, тому на даній сімейно-майновий спір розповсюджується презумпція спільної сумісної власності. Крім того, жодним рішенням не встановлено припинення фактичних шлюбних відносин раніше ніж 29.08.2019, тому боргові зобов`язання були погашені в період перебування подружжя у шлюбі та за їхні спільні кошти. Також вважає, що пред`явлення даного позову маж завідомо штучний характер спрямований на створення психологічного тиску на відповідачку, з метою спонукання її до відмови від стягнення боргу по сплаті аліментів, оскільки у позивача існує заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 181306,28 грн. та виникла неустойка пеня у сумі 207345,14 грн., яка є предметом розгляду справи у суді. Також за фактом ухилення від сплати аліментів щодо позивача було відкрите кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст. 164 КК України.

Ухвалою від 29.01.2021 закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

02.04.2021 представник відповідача надала до суду клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підставних зазначених в позові, просила про їх задоволення. Зазначила, що позивачем за його особисті кошти від підприємницької діяльності, накопичені ним в період коли не перебував у шлюбі з відповідачкою, було внесено первісний внесок за квартиру ТОВ «Столиця Буд», також взяті декілька кредитів в інтересах сім`ї для проведення ремонту, купівлі побутової техніки тощо, всього в інтересах сім`ї було взято особисто позивачем кредитних коштів 930008 грн., під час окремого проживання особисто сплачено кредит позивачем у розмірі 531181 грн. Фактично шлюбі відносини між сторонами були припинені у серпні 2018 року. Після продажу квартири зі своє частки позивачем особисто було погашено заборгованість за кредитами.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, з підставних зазначених в позові, просив про їх задоволення. Також зазначив, що ним за особисті кошти від заробітної плати та підприємницької діяльності, накопичені ним в період коли не перебував у шлюбі з відповідачкою, було погашена заборгованість за кредитними договорами, що підтверджується платіжними дорученнями, квитанціями. Його дохід від підприємницької діяльності складав 50-100 тис. грн.. на місяць, відповідно до декларацій. Дійсно ним було укладено договір позики з ОСОБА_6 , зі згоди відповідачки, він вважає вказаний договір недійсним, оскільки його змусили підписати його, щоб продати квартиру та не отримував гроші у розмірі 11100 доларів США, отримав лише в сумі 250992,16 грн. погасив борги, які саме не може сказати, заборгованість за договором купівлі-продажу від 27.12.2016 у розмірі 250992,16 грн. погасив своїми особистими грошами. Вважає, що гроші за договором позики повинна повернути відповідачка. Два кредитних договори від 13.11.2017 в ПАТ «Альфа-Банк» від 12.09.2013 в АТ «Ідея Банк» ним були укладені в інтересах сім для придбання квартири, проведення в неї будівельно-ремонтних робіт, купівлі меблі, оснащення та погашені за його особисті кошти, в період фактичного припинення шлюбних відносин в серпні 2018 року. Деякий час він не працював тому виникла заборгованість за договором купівлі-продажу від 27.12.2016. Квартира була продана, гроші отримані від її продажу у розмірі 727266 грн., гроші поділені з відповідачкою в рівних частках, зі своєї долі він погашав борги, на сьогодні заборгованість по кредитам відсутня, на теперішній час власного житла немає.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Зазначили, що за кредитним договором пеня у розмірі 50715,74 грн. погашена позивачем за їхні спільні кошти, які були отримані як аванс за квартиру, борг у розмірі 250992,16 грн. погашений за рахунок коштів, які були отримані ними за договором позики укладеним 24.01.2019 з ОСОБА_6 в розмірі 11100 доларів США, що було еквівалентно 307 470 грн., який до теперішнього часу не повернути позикодавцю, за залишок грошей було сплачено комісія в банки, послуги нотаріуса тощо. Позику взяли для того, щоб зняти обтяження з квартири, оскільки було ними прийнято спільне рішення про продаж квартири, саме для того, щоб погасити борги в повному обсязі по кредитам. В інтересах сімї кредити були взяті як позивачем так і відповідачем, які були погашені за спільні кошти подружжя. При цьому, починаючи з 2013 року вона має постійне місце роботи та отримує дохід, позивач з 11.08.2017 офіційно не працював рік, інколи мав мінімальний дохід, інколи взагалі не працював. Також наполягала, що фактично шлюбні відносини між ними припинені 29.08.2019, рішенням суду про розірвання шлюбу факту припинення шлюбних відносин з серпня 2018 року не встановлено. Крім того, з серпня 2019 року у позивача існує заборгованість по аліментам на утримання дитини, спір щодо розміру заборгованості розглядається в суді.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вирішуючи спір про стягнення з одного з подружжя коштів за борговим зобов`язанням, суд має встановити, чи використане майно, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, в інтересах сім`ї, а не на власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

З роз`яснень п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 09.04.2010 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який було розірвано 30.11.2015 на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва.

В шлюбі у сторін народилась дитина син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12.02.2016 сторони повторно зареєстрували шлюб, який було розірвано 29.08.2019 на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва.

В період перебування у шлюбі 16.02.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Спецінвестбуд» (Управитель) та ОСОБА_1 (Довіритель) було укладено Договір №6/17-55 про участь у фонді фінансування будівництва, за цим договором довіритель, на підставі повного визнання ним Правил Фонду фінансування будівництва виду А об`єкта будівництва «Перша черга забудови 2-го мікрорайону на намивній території м. Миколаєва» за адресою: АДРЕСА_2 (секції№1,2), будівництво якого організовує забудовник ТОВ Компанія «Столиця, номер об`єкта інвестування - квартира АДРЕСА_3 . Загальна Вартість об`єкту інвестування на момент укладення договору становить 693634,68 грн.

Сторони не заперечували, що вказаний об`єкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_4 , був придбаний ними під час шлюбу в інтересах сім`ї та є спільним сумісним майном подружжя.

Згідно наданого позивачем платіжного доручення №1 від 27.12.2016 ОСОБА_1 було сплаченого на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» 343349 грн. за призначення платежу згідно договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_5 .

Крім того, згідно наданих позивачем платіжних доручень №1 від 27.02.2017 та квитанції №0658 від 29.03.2017, ОСОБА_1 було сплаченого на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» по 15000 грн. за призначення платежу згідно договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_5 .

Договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_4 суду сторонами надано не було, проте сторони не заперечували, що вказаний договір був укладений позивачем.

З листа від 15.01.2019 за №1 ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 27.12.2016 між ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , та останнім було сплачено суму 343349 грн., починаючи з 29.09.2017 умови договору ОСОБА_1 не виконувались, заборгованість склала 250992,16 грн. та 50715,74 грн. пеня за прострочення платежів.

Згідно квитанції №1357 від 21.01.2019 ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» перерахована пеня у розмірі 50715,74 грн. за прострочення платежів.

Згідно квитанції №9436 від 24.01.2019 ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» перерахована заборгованість за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 у розмірі 250992,16 грн.

24.01.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. продаж квартири здійснено за 727266 грн.

Згідно умов вище вказаного договору купівлі-продажу нерухоме майно придбане в період шлюбу і є спільним сумісним майном продавця ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 , надала згоду на укладення договору , справжність підпису якої засвідчено 24.01.2019 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є.

Суд ставиться критично до посилення позивача на те, що ним особисто за власні кошти була погашена заборгованість за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 у розмірі 250992,16 грн. та пеня у розмірі 50715,74 грн. за прострочення платежів.

Так, згідно наданого відповідачем договору позики від 24.01.2019 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою Н.В., що відбулось за письмовою згодою дружини позичальника ОСОБА_2 , справжність підпису якої посвідчено 24.01.2019 посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою Н.В., позичальник ОСОБА_8 отримав грошові кошти 11100 доларів США, що еквівалентно 307470 грн., які зобов`язався повернути 31.01.2019.

В той же день 24.01.2019 ОСОБА_1 було здійснено погашення заборгованості у розмірі 250992,16 грн. та в подальшому 24.01.2019 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 .

Позивач стверджував, що заборгованість у розмірі 250992,16 грн. була погашена ним за рахунок своїх особистих коштів, проте належними і допустимими доказами цього не підтвердив, не заперечував, що ним дійсно було отримано від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 250992,16 грн., які були витрачені по погашення інших боргів, яких саме не зазначив та жодного доказу не надав.

В судовому засіданні позивач пояснив, що до теперішнього часу борг за договором позики ним не повернуто, оскільки вважає, що вказаний борг повинна погашати саме відповідачка.

Посилання позивача на те, що він вважає недійсним договір позики від 24.01.2019, оскільки його змусили укласти вказаний договір та сума договору не відповідає дійсної сумі отриманих коштів, суд вважає безпідставними, оскільки вказаний договір позивачем не оспорювався в судовому порядку.

Крім того, позивачем не спростовані твердження відповідача, що пеня в розмірі 50715,74 грн. погашена позивачем 21.01.2019 за рахунок коштів отриманих в якості авансу за договором купівлі-продажу квартири від 24.01.2019 та не підтверджені належними та допустимими доказами посилання позивача, що пеня погашена ним за рахунок його особистих коштів.

Отже, суду не надано позивачем жодного доказу на підтвердження сплати ним за особисті кошти заборгованості та пені у загальному розмірі 301707,90 грн. за договором купівлі-продажу №2545 від 27.12.2016, тому відсутні підстави стягнення на його користь з відповідача 150853,95 грн.

Сплата пені 21.01.2019 та заборгованості за договором 24.01.2019 від імені ОСОБА_1 , який був стороною за договором купівлі-продажу від 27.12.2016 квартири АДРЕСА_1 , не свідчить проте, що ці кошти були його особистими, а не спільними коштами подружжя, за відсутності будь-яких доказів, що підтверджують вказане.

Що стосується стягнення з відповідача компенсації 1/2 частки боргових зобов`язань за договором № від 13.11.2017 в ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 15026,89 грн. (1/2 частка 30053,78 грн.), за договором №0 від 13.11.2017 в ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 27210,24 грн. (1/2 частка 54420,48 грн.) та за договором №011/0001/164825 від 12.09.2013 в АТ «Ідея Банк» у розмірі 72500 грн. (1/2 частка 145000 грн.).

На підтвердження вказаних вимог позивачем до суду надано пам`ятка клієнта по кредиту № від 13.11.2017 та додаток №1 до угоди про надання кредиту № від 13.11.2017; пам`ятка клієнта по кредиту №0 від 13.11.2017 та додаток №1 до угоди про надання кредиту №0 від 13.11.2017.

Проте, суду позивачем не надано жодного доказу на підтвердження погашення даних кредитів взагалі та за його особисті кошти.

Крім того, позивачем до суду надано Додаткова угода №Z03.206.73928/1 від 25.01.2019, згідно якої вказана угода укладена до кредитного договору №Z03.206.73928 від 20.06.2017 та позивачем за квитанцією №5155395 від 25.01.2019 сплачена заборгованість у розмірі 75000 грн. за договором №Z03.206.73928 від 20.06.2017, при цьому, вимог про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів за даним договором заявлено не було.

Посилання позивача на те, що вказана додаткова угода №Z03.206.73928/1 від 25.01.2019 та договір №Z03.206.73928 від 20.06.2017, це пролонгація договору №011/0001/164825 від 12.09.2013 не підтверджені будь-якими доказами.

Згідно наданих позивачем квитанції №4366489 від 28.01.2019 ним було сплачено на погашення заборгованості за договором №011/0001/164825 від 12.09.2013 70000 грн., проте, позивачем суду не надано договір №011/0001/164825 від 12.09.2013 в АТ «Ідея Банк», за яким останній просить стягнути з відповідача 145000 грн., та відсутні докази, що вказаний договір у 2013 році було укладено в інтересах сім`ї , а не на його власні потреби, враховуючи, розірвання шлюбу 30.11.2015.

При цьому, слід зауважити, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2019 не встановлено припинення фактичних шлюбних відносин між подружжям Черьомуха з серпня 2018, даний факт заперечувала відповідач та позивачем це не спростовано.

Отже, всі боргові зобов`язання позивача були погашені останнім в період перебування ним у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти, оскільки жодний доказ, наданий позивачем, не підтверджує наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги позивача щодо сплати ним за особисті кошти зобов`язання за кредитними договорами у розмірі 531181,50 грн.

Враховуючи, що будь яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі, через їх недоведеність.

Відповідно ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Що стосується вимоги відповідача про стягнення з позивача на її користь судових витрат у сумі 8000 грн. на правничу допомогу, суд приходить до висновку про її задоволенні, виходячи з наступного.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Так з матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу у цій справі ОСОБА_2 надавала адвокат Кухаренко О.В. на підставі ордера КС№687073 від 03.11.2020, виписаного згідно Договору №2020/52 від 29.09.2020 про надання професійної правничої допомоги адвокатським об`єднання «Дісп`юст» в особі старшого партнера Кухаренко О.В..

Згідно заключної виписки за період з 14.11.2020 по 0-4.11.2020, ОСОБА_2 було сплачено 04.11.2020 - 5000 грн. за виконання завдання №2 (надання усних/письмових консультацій щодо спору, підготовка та направленні відзиву до суду), за представництво інтересів клієнта суді 01.12.2020, 29.01.2021 та 02.04.2021, відповідачем було сплачені 16.12.2020 та 01.04.2021 кошти в загальному розмірі 3000 грн., що підтверджується наданими до матеріалів справи банківськими виписками.

Заперечення позивача та його представника щодо стягнення витрат на правничу допомогу, у зв`язку зі відсутністю актів прийому-передачі, суд вважає безпідставними.

Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до ч.5 ст. 137 ЦПК України, від позивача до суду не надходило.

Відповідачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт,обсягом наданих послуг, тому суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь позивача понесені нею витрати на правничу допомогу у даній справі у розмірі 8000 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263- 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільних сумісних майнових зобов`язань подружжя та стягнення грошової компенсації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .

Суддя С.М. Афоніна