ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року

м.Суми

Справа №583/2832/20

Номер провадження 22-ц/816/54/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.

у присутності :

позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Проценка Олександра Анатолійовича

відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Діброви Костянтина Юрійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 жовтня 2020 року, ухваленого у складі судді Плотникової Н.Б. у м. Охтирка Сумської області,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, визнання співвласниками житлового будинку,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_2 , просила визнати удаваним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , укладений 17 грудня 1990 року між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_2 ; визнати набувачами (співвласниками) цього житлового будинку з надвірними будівлями після ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , частки яких у спільній власності є рівними - по 1/2 у кожного.

Свої вимоги мотивувала тим, що 25 серпня 1976 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . У 1979 році вони з чоловіком вирішили на зароблені ними в районі Крайньої Півночі кошти придбати будинок в м. Охтирка Сумської області, завершити роботу в м. Магадані та переїхати на постійне місце проживання в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали на ім`я тітки чоловіка - ОСОБА_3 .

Будинок був непридатний для проживання, тому сторони вели будівництво нового будинку, яке було завершене у 1990 р.

17 грудня 1990 року за згоди позивачки між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування зазначеного домоволодіння.

У останній час між сторонами склались вкрай неприязні стосунки, позивачка разом з донькою, турбуючись за власну безпеку, була вимушена виїхати зі спірного домоволодіння, проживає у орендованій квартирі.

Посилаючись на ту обставину, що право власності на спільно нажите нерухоме майно оформлене на ім`я відповідача, ОСОБА_1 просила суд захистити її порушене майнове право, задовольнивши заявлений нею позов.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення за необґрунтованістю вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, не врахував її складність, значення для сторін, обсяг та характер доказів, які підлягали дослідженню, припустився порушення вимог ч.ч. 2, 3 ст. 274 ЦПК України, чим обмежив позивачку у можливості реалізації процесуальних прав. Заявниця апеляційної скарги стверджує, що наявні у справі докази є достатніми для висновку про обґрунтованість позову, зокрема, вона довела, що старий будинок, придбаний на ім`я покійної тітки відповідача, знесений, а нею, спільно з відповідачем, під час перебування у шлюбі, побудовано новий будинок, який є їх спільною власністю у рівних частинах. Договір дарування від імені тітки на користь відповідача був укладений з метою приховання дійсних правовідносин. Крім того, позивачка звертає увагу на те, що відзив ОСОБА_2 на позов містить завідома неправдиву інформацію, яка була прийнята судом за відсутності доказів.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідач у встановлений судом строк не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Проценка О.А., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Діброви К.Ю., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав:

За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів того, що укладаючи договір дарування воля його сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, а тому відсутні правові підстави для визнання договору дарування удаваним, а також для висновку про те, що спірне домоволодіння належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 25 серпня 1976 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10).

17 грудня 1990 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок, житловою площею 50,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 910 кв.м. з надвірними будовами: прибудова а, ворота № 1, паркан № 3, що належить дарителю на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Охтирським міськвиконкомом 24 вересня 1990 року та зареєстрованого в Охтирському МБТІ 04 жовтня 1990 року за реєстраційним № 4349.

Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори Бурбикою Т.А. 17 грудня 1990 року, зареєстрований в реєстрі за №3846 (а.с. 12-13).

ОСОБА_3 , яка з 17 жовтня 2007 року проживала та була зареєстрована у Охтирському будинку-інтернаті, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11,78).

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги, у цій справі підлягають до застосування положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За змістом частин 1, 2 статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 42, 43, 44, 47 ЦК Української РСР).

Згідно з частиною 2 статті 58 ЦК Української РСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок, житловою площею 50,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 910 кв.м. з надвірними будовами: прибудова а, ворота № 1, паркан № 3.

17 грудня 1990 року ОСОБА_3 подарувала зазначений житловий будинок ОСОБА_2 (а.с. 12-13, 15-19).

Договір дарування від 17 грудня 1990 року посвідчений державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори Бурбикою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 3846, за своєю формою та змістом відповідає вимогам ЦК Української РСР.

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у належному йому на праві власності будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32).

Відповідно до вимог частини 1 статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Тобто одержаний ОСОБА_2 у дар житловий будинок з надвірними будовами за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою власністю і до спільного майна подружжя не належить.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 58 ЦК України 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний такий, що прикриває перший правочин.

Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася.

Проте у справі відсутні докази того, що мета оспорюваного правочину полягала в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а також спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленого ОСОБА_1 позову, оскільки вона не довела належними допустимими доказами, що при укладанні оспорюваного договору дарування воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, відповідно не довела і свого права на частку у праві власності на спірне нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження місцевого суду, а також незгоди заявниці з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Твердження заявниці апеляційної скарги про те, що надані суду квитанції про прийняття телеграфних переказів, накладні на придбання будівельних матеріалів, пояснення свідків є достатнім доказами обґрунтованості заявленого позову, висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 76,77,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте надані позивачкою докази не підтверджують її доводів про те, що воля сторін оспорюваного договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним правочином, права позивачки на частку у нерухомому майні не підтверджують.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що квитанції про грошові перекази, накладні на придбання будівельних матеріалів, показання свідків не містять відомостей достатніх для висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Правових підстав для переоцінки апеляційним судом доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції, не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених по справі обставин також не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та яким надано правильну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 22 січня 2021 року

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко