Єдиний унікальний номер: 448/133/16-ц
Провадження № 2/448/3/21
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

22.07.2021 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Білоуса Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання Романченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська (81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9, Львівської області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Мостиська міська рада Яворівського району Львівської області, приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара О.С., та Державна інспекція архітектури та містобудування України, про: скасування декларації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору дарування будівлі та зобов`язання до вчинення певних дій,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

її представник-адвокат Тиндик Р.В.,

представник відповідачів - адвокат Кубара М.М.,

в с т а н о в и в:

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадянка ОСОБА_1 (надалі Позивачка), звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (надалі Відповідачів), треті особи - Мостиська міська рада Яворівського району Львівської області, приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара О.С., та Державна інспекція архітектури та містобудування України, про: скасування декларації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору дарування будівлі та зобов`язання до вчинення певних дій.

В обґрунтування своїх вимог покликалася на те, що вона (Позивачка) є співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що в березні місяці 2014 року мешканець їхнього будинку - відповідач ОСОБА_3 , що проживає в квартирі АДРЕСА_2 почав підготовчі роботи, а саме встановив межовий знак та межі земельної ділянки навпроти входу у їхню квартиру та повідомив, що він отримав цю земельну ділянку у власність для будівництва гаражу з мансардною. З метою вияснення цих обставин, вона (позивачка) звернулася до Мостиської міської ради Львівської області щодо законності виділення земельної ділянки ОСОБА_3 , та на її неодноразові звернення у квітні 2014 року отримала ряд рішень Мостиської міської ради та інших документів виданих ОСОБА_3 ..

Стверджує, що у вересні 2012 року відповідач ОСОБА_3 звернувся у Мостиську міську раду із заявою про надання йому дозволу на виготовлення містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_2 , площею 0,0034 га в результаті чого, рішенням сесії Мостиської міської ради Львівської області №44 від 25.09.2012року відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража, угіддя-двори, із земель ненаданих у власність чи користування Мостиської міської ради. В подальшому, вказану містобудівну документацію було виготовлено КП «Мостиське архітектурно-планувальне бюро» та затверджено рішенням сесії Мостиської міської ради від 14.11.2012 року №18, згідно з яким ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0034 га для будівництва індивідуального гаража, угіддя - двори, із земель ненаданих у власність чи користування Мостиської міської ради. Виготовлений ТзОВ «Галземпроект» та погоджений проект землеустрою було затверджено рішенням сесії Мостиської міської ради від 21.06.2013 року №9, яким передано земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_3 .

Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 , оформив право власності на зазначену земельну ділянку та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24.07.2013 року. Рішенням сесії Мостиської міської ради №83 від 02.10.2013 року відповідачу надано дозвіл на виготовлення будівельного паспорта під будівництво індивідуального гаража з мансардним приміщенням на власній земельні ділянці, який був виданий ОСОБА_3 28.11.2013 року Відділом містобудування та архітектури Мостиської РДА, погоджений районним архітектором Новіцьким Г.П. та в подальшому затверджений рішенням сесії Мостиської міської ради від 06.02.2014 року №106.

Наголошує, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28 січня 2015 року за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Мостиської міської ради Львівської області та ОСОБА_3 , треті особи - Реєстраційна служба Мостиського районного управління юстиції Львівської області та Відділ Держземагенства у Мостиському районі, про визнання недійсним рішень та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, яке було залишено в силі 20.04.2015 року Апеляційним судом Львівської області та 24.09.2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано: рішення 21 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №44 від 25.09.2012 року «Про надання дозволу на виготовлення містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 »; рішення 22 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №18 від 14.11.2012 року «Про затвердження містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 » в частині щодо затвердження гр. ОСОБА_3 містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 в дворовій території будинку АДРЕСА_2 площею 0,0034 га.; рішення 29 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №83 від 02.10.2013 року «Про надання дозволу на виготовлення будівельної паспорта під будівництво індивідуального гаража з мансардним приміщенням в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 ; рішення 32 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівському області №106 від 06.02.2014 року «Про затвердження будівельного паспорта під будівництво індивідуального гаража з мансардним приміщенням в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 »; рішення 36 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №15 від 24.07.2014 року «Про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства України рішення XXI сесії від 25.09.2012 року №44 «Про надання дозволу на виготовлення містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 » та рішення XXII сесії від 14.11.2012 року №18 «Про затвердження містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 ».

Зазначає, що незважаючи на скасування судом вищевказаних рішень, відповідач ОСОБА_3 , на підставі скасованих рішень 23 листопада 2014 року отримав будівельний паспорт та 19 січня 2015 року будівля гаража була прийнята в експлуатацію на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року №ЛВ 73, в результаті чого ОСОБА_3 оформив свідоцтво про право власності на нерухоме майно (будівля гаража за адресою: АДРЕСА_3 ) та в кінцевому результаті, 03 лютого 2015 року згідно Договору дарування №275, вказану будівлю гаража та земельну ділянку подарував своєму сину - ОСОБА_2 (співвідповідачу у справі).

Наголошує, що під час будівництва гаража з мансардним приміщенням в дворовій території будинку АДРЕСА_2 , відповідачем ОСОБА_3 , були порушені протипожежні вимоги ДБН, чим порушено її право на безпечне проживання. Також, під вищевказаною будівлею гаража проходить мережа централізованого водопостачання та водовідведення, що є порушенням Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року №190 та може призвести до пошкодження даних мереж та призводить до утрудненого доступу до них. Також зазначає, що відстань від будівлі гаража до входу у її (позивачки) квартиру сягає декілька метрів, що спричиняє незручності у вільному доступі до квартири, зокрема великогабаритним майном (диван, плінтуса, тощо).

З огляду на наведене, просить суд:

- скасувати Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року №ЛВ 73, зареєстровану Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області; скасувати Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 27.01.2015 року на нерухоме майно, будівлю гаража розташовану на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 ;

- скасувати Договір Дарування від 03.02.2015 року № 275 в частині дарування будівлі гаража розташованої на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 за власний рахунок усунути порушення прав позивачів, шляхом перебудови, будівлі гаража розташованої на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_3 , у відповідності до норм ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», а в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови від її проведення, зобов`язати ОСОБА_3 знести за власний рахунок будівлю гаража розташовану на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 .

ІІ. Позиція учасників процесу:

Позивачка ОСОБА_1 , та її представник - адвокат Тиндик Р.В., (ордер серії ВС№1018982), в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили суд їх задовольнити. Зазначили, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року №ЛВ 73, свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 27.01.2015 року, індексний номер 32747564, та Договір дарування №275 від 03 лютого 2015 року є незаконними та такими що підлягають скасуванню, оскільки рішення Мостиської міської ради №44, 18, 83, 106 та 15 були скасовані рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28.01.2015 року, тому відпали і підстави які дозволяли будівництво будівлі гаража,та оформлення правовстановлюючих документів, а відтак і укладення Договору дарування №275. Стверджують, що відповідно до акту обстеження комісії МКП «Водоканал» та схеми проходження мережі водопостачання та водовідведення, під проектованим гаражем ОСОБА_3 проходить мережа централізованого водопостачання та водовідведення МКП «Водоканал». Згідно висновку комісії МКП «Водоканал» на даній території не можна проводити будівельні роботи, оскільки можна спричинити пошкодження мережі та доступу до їх обслуговування. Наголосили, що крім порушень Державних будівельних норм та норм пожежної безпеки, відповідач ОСОБА_3 , ще й допустив зміну конструктивних елементів, зокрема з даної будівлі гаража було зроблено комору та санвузол, а саме вмонтовано вікна, замуровано ворота для в`їзду автомобіля та встановлено необхідну сантехніку. Зазначили, що відповідачі порушили її (позивачки) право на безпечне проживання в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки будівництво будівлі гаражу здійснювалось з порушенням протипожежних розривів, так як у випадку виникнення пожежі, вогонь може перекинутися на її будинок, а при теперішньому розташуванні об`єкту є неможливим заїзд спецтехніки для тушіння пожежі, що ставить в небезпеку життя та здоров`я сім`ї позивачки. Як підсумок, зазначили, що будівля гаражу має бути знесена або у випадку такої можливості перебудована у відповідності до Державних будівельних норм та норм пожежної безпеки.

Відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися, однак в матеріалах справи міститься повноваження представника, згідно яких їх інтереси представлятиме адвокат Кубара М.М. (ордер серії ЛВ №180762).

В судовому засідання представник відповідачів - адвокат Кубара М.М. проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що будівництво гаражу здійснювалося відповідачем ОСОБА_3 , не самочинно, а на підставі рішення виконавчого комітету Мостиської міської Ради від 30.06.1995 року за № 141, зміненого будівельного паспорту без мансардного приміщення та розмірами 6м х 4,22м, погодженого районним архітектором 24.12.2014 року. Такі зміни не оскаржувалися та не були предметом розгляду в суді, що видно із змісту рішення Мостиського районного суду Львівської області від 28.01.2015 року. А тому твердження позивачки про порушення ДБН 360-2 щодо недотримання відповідачем пожежних норм при будівництві гаражу, заповненні декларації і як результат отримання права власності на гараж нічим не підтверджене. Навпаки, рішенням суду встановлено, що здійснюючи реконструкцію своєї квартири позивачка у справі та її чоловік ОСОБА_4 самовільно зайняли земельну ділянку, що призвело до зменшення мінімальних протипожежних відстаней, а не будівництво гаражу відповідачем. Таким чином будівництво гаражу відповідач проводив на земельній ділянці, яка надана йому у встановленому порядку власне для будівництва індивідуального гаражу і жодним чином не порушує будь-яких прав позивачки. Стверджує, що позивачкою не наведено жодного порушення, пов`язаного з реєстрацією за відповідачем права власності на підставі оскаржуваного права власності, окрім того, що це є похідним від визнання декларації недійсною. Зазначає, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За таких обставин вважає, що пред`явлення такої вимоги саме позивачкою не відповідає вимогам ст. 376 ЦК України. Наголошує, що позивачкою не наведено і жодних доказів порушення саме її права, а не права органів місцевого самоврядування чи органів державної влади саме будівництвом гаражу по зміненому будівельному паспорту, що підтверджується аналогічною правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-180 цс14. З огляду на зазначене, просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява, в якій Мостиська міська рада проти позову заперечує та просить суд розглядати справу за відсутності представника ради.

Третя особа - Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара О.С. в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься заява, в якій така просить справу розглядати без її участі, проти позовних вимог заперечує з огляду на те, що чинним законодавством України не передбачено скасування договорів дарування, які укладені фізичними особами; у позовних вимогах не зазначено підстав визнання договору таким, який підлягає скасуванню з посиланням на норми матеріального права, а тому в позовних вимогах позивачки ОСОБА_1 , слід відмовити.

Представник третьої особи - Державної інспекції архітектури та містобудування України в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 15.02.2016 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

Ухвалою суду від 15.02.2016 року заяву про забезпечення позову повернуто заявниці.

Ухвалою суду від 15.02.2016 року заяву про забезпечення позову залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

Ухвалою суду від 29.02.2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 29.02.2016року, залишеною без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.04.2016 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Мостиська міська рада Яворівського району Львівської області, приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара О.С., та Державна інспекція архітектури та містобудування України, про: скасування декларації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору дарування будівлі та зобов`язання до вчинення певних дій. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на будівлю гаража, що знаходиться в дворовій території будинку АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 11.07.2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Мостиська міська рада Львівської області і Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про скасування декларації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору дарування будівлі та зобов`язання до вчинення певних дій зупинено до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справи №448/901/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ОСОБА_5 та Мостиської міської ради Львівської області, третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про визнання недійсними та скасування рішень та свідоцтва про право власності на квартиру.

Ухвалою суду від 20.07.2018 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Мостиська міська рада Львівської області і Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про скасування декларації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору дарування будівлі та зобов`язання до вчинення певних дій.

Ухвалою суду від 28.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 10.02.2021 року замінено третю особу - Державну архітектурно-будівельну інспекцію України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Мостиська міська рада Львівської області і Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про скасування декларації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору дарування будівлі та зобов`язання до вчинення певних дій, на належну третю особу - Державну інспекцію архітектури та містобудування України. Залучено по вищезазначеній цивільній справі приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Кубару О.С., в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Судом встановлено, що сторони у справі проживають у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_3 .

Даний будинок складається із трьох житлових квартир, тобто є багатоквартирним.

Територія навколо даного будинку перебуває у комунальній власності Мостиської міської ради і відноситься до категорії земель ненаданих у власність чи користування Мостиської міської ради.

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку мешканцями даного будинку, в тому числі позивачкою, не створювалося. Відповідна земельна ділянка, на якій розташований даний будинок, а також належні до нього будівлі та споруди, у відповідності до ст.42 ЗК України у власність чи користування об`єднанню власників не надавалась.

Відповідач ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку.

Позивачка ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 27.07.2009року.

Право власності на дане майно зареєстроване за позивачкою у встановленому законом порядку.

Разом з тим, позивачка не є суміжними землекористувачами із спірною земельною ділянкою наданою відповідачу ОСОБА_3 під будівництво індивідуального гаража.

Як слідує із матеріалів справи та пояснень сторін, у вересні місяці 2012 року відповідач ОСОБА_3 звернувся у Мостиську міську раду із заявою про надання йому дозволу на виготовлення містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 , в дворовій території будинку АДРЕСА_2 , площею 0,0034 га.

Рішенням сесії Мостиської міської ради Львівської області №44 від 25.09.2012року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення зазначеної містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 , площею 0,0034 га., угіддя-двори.

Вказана земельна ділянка площею 0,0034 га була надана відповідачу ОСОБА_3 , у власність із земель ненаданих у власність чи користування Мостиської міської ради, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, в межах його повноважень та у порядку передбаченому ст.118 ЗК України.

Далі, вказану містобудівну документацію було виготовлено КП «Мостиське архітектурно-планувальне бюро» та затверджено спірним рішенням сесії Мостиської міської ради від 14.11.2012 року №18.

Цим же рішенням ОСОБА_3 , надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0034 га для будівництва індивідуального гаража в АДРЕСА_3 , угіддя-двори, із земель ненаданих у власність чи користування Мостиської міської ради.

Виготовлений ТзОВ «Галземпроект» та погоджений проект землеустрою було затверджено рішенням сесії Мостиської міської ради від 21.06.2013 року №9, яким передано вищевказану земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_3 , та зобов`язано останнього оформити право власності на земельну ділянку відповідно до чинного законодавства.

Оформивши право власності на зазначену земельну ділянку та отримавши відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24.07.2013 року ОСОБА_3 звернувся у Мостиську міську раду із заявою щодо надання дозволу на виготовлення будівельного паспорта під будівництво індивідуального гаража з мансардним приміщенням в АДРЕСА_3 на власній земельні ділянці, яку було розглянуто на сесії Мостиської міської ради та рішенням №83 від 02.10.2013 року ОСОБА_3 , надано дозвіл на виготовлення будівельного паспорта.

В подальшому, КП «Мостиське архітектурно-планувальне бюро» виготовлено будівельний паспорт під будівництво індивідуального гаража з мансардним приміщенням по АДРЕСА_3 , який був виданий ОСОБА_3 28.11.2013 року Відділом містобудування та архітектури Мостиської РДА та погоджений районним архітектором Новіцьким Г.П.

Після цього, виготовлений та погоджений будівельний паспорт під будівництво індивідуального гаража був затверджений рішенням сесії Мостиської міської ради від 06.02.2014 року №106.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28 січня 2015 року, яке було залишено в силі 20.04.2015 року Апеляційним судом Львівської області та 24.09.2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано: рішення 21 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №44 від 25.09.2012 року «Про надання дозволу на виготовлення містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 »; рішення 22 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №18 від 14.11.2012 року «Про затвердження містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 » в частині щодо затвердження гр. ОСОБА_3 містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 в дворовій території будинку № площею 0,0034 га.; рішення 29 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №83 від 02.10.2013 року «Про надання дозволу на виготовлення будівельної паспорта під будівництво індивідуального гаража з мансардним приміщенням в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 ; рішення 32 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівському області №106 від 06.02.2014 року «Про затвердження будівельного паспорта під будівництво індивідуального гаража з мансардним приміщенням в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 »; рішення 36 сесії 6-го демократичного скликання Мостиської міської ради Львівської області №15 від 24.07.2014 року «Про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства України рішення XXI сесії від 25.09.2012 року №44 «Про надання дозволу на виготовлення містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 » та рішення XXII сесії від 14.11.2012 року №18 «Про затвердження містобудівної документації під будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_3 ».

Відповідач ОСОБА_3 на підставі вказаних та нескасованих на час подачі дозвільних документів рішень, 23 листопада 2014 року отримав будівельний паспорт, в який було внесено зміни 24.12.2014 року.

Пізніше, 19 січня 2015 року будівля гаража була прийнята в експлуатацію на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання від 19.01.2015 року №ЛВ 73.

В подальшому відповідач ОСОБА_3 , оформив свідоцтво про право власності на нерухоме майно (будівля гаража за адресою: АДРЕСА_3 ), серія НОМЕР_2 від 27.01.2015 року, індексний номер 32747564.

03 лютого 2015 року згідно Договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №275, будівля гаража та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 , були подаровані відповідачем ОСОБА_3 його сину - ОСОБА_2 (співвідповідачу у справі), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.02.2015 року, індексний номер 33101567).

Судом встановлено, що основними мотивами позову є порушення, на думку позивачки, її прав, оскільки вважає, що спорудженням відповідачем ОСОБА_3 гаража з мансардним приміщенням у межах та розмірах передбачених будівельним паспортом, порушує вимоги ДБН 360-92 щодо мінімальних протипожежних відстаней до будинку, чим порушується її право як співвласника на належне та безперешкодне користування квартирою АДРЕСА_4 в зазначеному будинку та прибудинковою територією, у зв`язку із чим вона звернулася до суду із даним позовом.

V. Застосоване судом законодавство та висновки суду:

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом статі 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно із вимогами статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Щодо позовних вимог в частині скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року №ЛВ 73, зареєстровану Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, суд зазначає наступне:

Загальні засади прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначені статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Так, згідно ч.1 ст.39 вказаного закону (в редакції, що діяла на час реєстрації Декларації), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Декларація про готовність об`єкту до експлуатації - це документ, який складається та подається замовником до Департаменту ДАБІ з метою подальшої реєстрації та яким замовник повідомляє Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції про відповідність своєї матеріально-технічної бази вимогам законодавства.

Процедура подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації та її форма визначені Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» і Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю надано право скасовувати декларації про готовність об`єкта до експлуатації у разі виявлення інспекцією факту подання недостовірних даних, наведених у такій декларації. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі №814/944/18.

Перелік підстав, за яких об`єкт вважається самочинним будівництвом, наведено у статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і пункті 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

В розумінні вищевказаних законодавчих норм будівництво гаражу відповідачем ОСОБА_3 , здійснювалося не самочинно, а на підставі відповідних дозвільних документів, в тому числі і на підставі зміненого будівельного паспорту без мансардного приміщення, погодженого районним архітектором 24.12.2014 року, тощо.

Такі зміни не оскаржувалися позивачкою та не були предметом розгляду в суді.

Слід врахувати й те, що реєстрація декларації підлягає скасуванню у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання не будь-яких недостовірних даних, а лише тих, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом (постанова Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №818/878/16).

Відповідно до ст.39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою для оформлення права власності на нього.

Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 19 вересня 2018 року у справі №804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі №465/1461/16, від 07.11.2019 у справі №916/2825/18 та від 01 жовтня 2019 року у справі №826/9967/18.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.06.2019 р. у справі № 916/1986/18 отримання права власності виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Суд звертає увагу і на той факт, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року №ЛВ 73, зареєстрована Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області прямо засвідчує, що на об`єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття після випробування у визначеному законом порядку. Заходи з охорони праці, забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього природнього середовища і антисейсмічні заходи проведені в повному обсязі.

Крім цього, суд зазначає, що згідно ст.48 ЦПК України сторонами в процесі є позивач та відповідач. Відповідачем вважається особа, яка порушила, не визнала або оспорила права, свободи чи інтереси позивача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Пред`явлений позивачкою позов в частині скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року №ЛВ 73, зареєстрованої Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області також прямо стосується органу державного архітектурно-будівельного контролю, уповноваженого здійснювати реєстрацію Декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, яку залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог. Відтак вказаний орган не може бути позбавлений права при розгляді даного спору захищати свою правову позицію, як відповідач, заперечувати доводи позову, наводити свої доводи та міркування, доводити законність своїх дій тощо.

Таким чином, вказані позовні вимоги в зазначеній частині пред`явлені до неналежного відповідача.

Попри вищенаведене, позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами і пред`явила позов лише до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тоді як орган державного архітектурно-будівельного контролю - Державна інспекція архітектури та містобудування України, про права та обов`язки якої власне йдеться, не брала участі в справі в якості відповідача.

Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, пред`явити зустрічний позов тощо. Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов`язків сторін у конкретних відносинах мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач.

Тож позов в зазначеній частині позовних вимог не був пред`явлений щодо всіх належних відповідачів, відповідно без залучення співвідповідача, для якого вирішення такого спору створює відповідні наслідки, прямо впливає на його права та інтереси, а тому суд не в вправі давати оцінку підставам і предмету позову та виносити рішення по суті такого спору.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є окремою самостійною підставою для відмови в позові і при цьому суд не повинен вдаватися до оцінки доказів, наданих позивачем на підтвердження позову.

Разом із тим, дане рішення суду не перешкоджає позивачці захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку позову до належних відповідачів.

Враховуючи відмову у задоволенні частини позовних вимог з підстав незалучення співвідповідачів, правомірність вимог підлягає оцінці під час вирішення спору при належному складі відповідачів у справі.

Щодо позовних вимог в частині скасування Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 27.01.2015 року на нерухоме майно, будівлю гаража розташовану на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , суд зазначає таке:

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок).

Згідно пункту 6 Порядку (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Пунктом 9 Порядку визначено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та / або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (в редакції чинній на момент видачі спірного свідоцтва), що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, у пункті 24 якого встановлено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно .

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на вищевикладене та враховуючи правову позицію Верховного Суду від 09 березня 2021 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 756/4120/16-ц, провадження № 61-7721св20, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах: від 27 червня 2018 року № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року №904/750/19, від 06.05.2020 у справі № 120/4617/18-а, від 27 травня 2020 року №442/2771/17(ЄДРСРУ №89675420), від 16 вересня 2020 року № 278/657/18 (ЄДРСРУ № 91854991).

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 у встановленому законодавством порядку отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32747564, на підставі якого став власником гаражу № НОМЕР_4 в АДРЕСА_3 ; згідно свідоцтва про право власності індексний номер 6800050 від 24.07.2013 року є також власником земельної ділянки кадастровий номер :07:005:0573 з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, розміром 0,0034га; будівництво гаражу відповідач проводив на земельній ділянці, яка надана йому у встановленому порядку власне для будівництва індивідуального гаражу і таке будівництво жодним чином не порушує будь-яких прав позивачки.

Крім цього позивачкою не наведено жодного порушення, пов`язаного з реєстрацією за відповідачем ОСОБА_3 права власності на гараж, окрім того, що це є похідним від визнання декларації недійсною.

Суд звертає увагу і на той факт, що у зв`язку з переходом права власності на будівлю гаражу № НОМЕР_4 та земельну ділянку площею 0,0034 га, кадастровий номер :07:005:0573 в АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 03.02.2015 року до відповідача ОСОБА_2 , припинилося і право власності відповідача ОСОБА_3 на вищевказані об`єкти, в тому числі і оскаржуване свідоцтво, яке вичерпало свою дію (чинність).

З огляду на те, що, підставою для отримання відповідачем ОСОБА_3 свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 27.01.2015 року на нерухоме майно, будівлю гаража розташовану на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 була Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року №ЛВ 73, зареєстрована Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, у скасуванні якої судом відмовлено, тому підстави для скасування даного свідоцтва про право власності, в силу вище зазначених положень, відсутні.

Щодо позовних вимог в частині скасування Договору Дарування від 03.02.2015 року № 275 в частині дарування будівлі гаража розташованої на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , суд зазначає наступне:

У ст.717 ЦК передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Отже, дарування - це правочин, заснований на взаємній згоді, а не на волі одного дарувальника

Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ч. 1 ст. 216 ЦК України, правовими наслідками недійсності правочину є, серед іншого, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Договір дарування від 03.02.2015 року укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Кубарою О.С., а також зареєстрований в реєстрі за №275.

У договорі дарування дарувальник підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину.

Обдарований ОСОБА_2 , зареєстрував право власності на належне йому майно, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №33101567.

Між тим, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де ВС зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку і при цьому в момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то відповідний договір є дійсним.

З огляду на те, що, позивачкою не наведено жодного порушення, пов`язаного з укладенням договору дарування та наявністю підстав для його скасування, окрім похідного характеру від позовних вимог про скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації та Свідоцтва про право власності, тому суд вважає, що вимоги позивачки в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ОСОБА_3 за власний рахунок усунути порушення прав позивачки, шляхом перебудови будівлі гаража розташованої на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_3 , у відповідності до норм ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», а в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови від її проведення, зобов`язати ОСОБА_3 знести за власний рахунок будівлю гаража розташовану на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , суд зазначає наступне:

Позивачка ґрунтує свої позовні вимоги, посилаючись на ст.ст. 376, 391 ЦК України, виходячи з того, що існує порушене право позивачки, оскільки відповідачем ОСОБА_3 самочинно збудовано гараж.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Одночасно за положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідно до вимог п.п. 22, 23, 24 Постанови пленуму ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України № 6 від 30.03.2012 року, встановлено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи будівництво гаражу не є самочинним, а ґрунтується на дозвільних документах, наданих у встановленому порядку, в тому числі і внесеними змінами до будівельного паспорту щодо зменшення розміру будівлі гаражу та відмову від мансардного поверху від 24.12.2014 року, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 19.01.2015 року.

Суд бере до уваги, що такі вищевказані зміни і дії проведені до винесення Мостиським районним судом Львівської області рішення від 25.01.2015 року, а відтак вважає що відповідачем належно проведені відповідні зміни.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд зазначає, що позивачкою не наведено жодних доказів порушення її права, а саме: будівництвом гаражу по зміненому будівельному паспорту.

За таких обставин суд вважає, що позивачкою не доведено що гараж є самочинно збудований і до нього слід застосувати наслідки передбачені ч.7 ст.376 ЦКУ, а отже позовні вимоги в тій частині є безпідставними та не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.

Посилання позивачки на вимоги ст. 391 ЦК України, як на підставу для задоволення позовних вимог є безпідставними, оскільки відповідно до цієї норми власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведена вище норма законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Проте, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту його порушення.

Інші доводи позивачки, зокрема щодо зміни відповідачем ОСОБА_3 , конструктивних елементів будівлі гаражу не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а отже не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи по суті.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; пункт 30).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначено, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30).

У пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти Росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами» і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її.

У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункті 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункті 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№ 42310/04) висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ст.81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В рішенні ЄСПЛ "Суомінен проти Фінляндії" (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні "Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: "ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя".

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачці ОСОБА_1 у даному позові, з наведених вище мотивів та підстав.

VI. Вирішення питання щодо заходів забезпечення позову:

Згідно з ч.ч. 9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року, у вигляді арешту на будівлю гаража, що знаходиться в дворовій території будинку АДРЕСА_3 , необхідно скасувати.

VIІ. Розподіл судових витрат:

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи наведену вище норму ЦПК України, понесені Позивачкою судові витрати у даній справі покладаються на останню та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Мостиська міська рада Яворівського району Львівської області, приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара О.С., та Державна інспекція архітектури та містобудування України, про: скасування декларації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору дарування будівлі та зобов`язання до вчинення певних дій, - відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви залишити за позивачкою ОСОБА_1 .

Заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року, у вигляді арешту на будівлю гаража, що знаходиться в дворовій території будинку АДРЕСА_3 , - скасувати.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 02.08.2021 року.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус