Справа № 736/1099/21
Номер провадження 2/736/404/21
У Х В А Л А

16 листопада 2021 року м. Корюківка

Корюківський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Кутового Ю.С.,

при секретарі Хроленко Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Корюківка у приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на боці позивача, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Корюківської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з цим позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона має малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2017 року шлюб було розірвано, а рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 липня 2017 року з ОСОБА_2 на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання дитини. Дитина проживає з матір`ю, батько не цікавиться навчанням сина, не відвідує дитину за місцем навчання. Дитина часто хворіє, батько не приймає участі у його лікуванні, не надає кошти на придбання необхідних ліків та не спілкується з лікарями. Крім коштів, які утримуються з відповідача в рахунок погашення аліментів, відповідач жодного разу не надавав сину будь якої іншої допомоги, не бере участі у додаткових витратах на дитину. З огляду на викладене позивачка просить суд винести рішення та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Корюківка Чернігівської області, з матір`ю ОСОБА_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила суд задовольнити позов.

Відповідач позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що будь-якого спору між ним та позивачкою щодо місця проживання дитини не має. Він не заперечував і не заперечує щодо проживання їхньої малолітньої дитини разом з матір`ю.

Представник третьої особи органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, у вирішенні справи поклалася на розсуд суду за наявними у справі доказами.

По справі встановлено, що сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 30.07.2014 року.

Батьком дитини є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2017 року шлюб було розірвано.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 липня 2017 року з ОСОБА_2 на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання дитини.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка фактично свої вимоги обґрунтовує тим, що батько не цікавиться навчанням сина, не відвідує дитину за місцем навчання. Дитина часто хворіє, батько не приймає участі у його лікуванні, не надає кошти на придбання необхідних ліків та не спілкується з лікарями. Крім коштів, які утримуються з відповідача в рахунок погашення аліментів, відповідач жодного разу не надавав сину будь якої іншої допомоги, не бере участі у додаткових витратах на дитину. Також безпосередньо у судовому засіданні зазначила, що дане рішення суду їй потрібно на майбутнє для безперешкодного її виїзду за кордон разом з малолітньою дитиною без згоди батька, та як гарантія того, що відповідач в подальшому не забере дитину для проживання разом з ним.

З огляду на викладене, позивачка просить суд винести рішення та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом з нею.

Разом з тим, суд не може погодитися з доводами позивачки з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже предметом доказування у справі даної категорії є саме відсутність згоди між сторонами щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.

Як на підставу своїх вимог позивачка в якості доказів надала довідку № 5561 від 27.09.2018 року про місце її реєстрації (а.с.8).

Акт обстеження умов проживання від 13.07.2021 року (а.с. 9).

Рішення Корюківського районного суду від 26.09.2017 року та 04.07.2017 року про розірвання шлюбу між сторонами та стягнення аліментів з відповідача на її користь (а.с. 10-14).

Довідку про доходи (а.с. 15).

Довідку Корюківської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів № 4 від 05.07.2021 року про те, що колишній чоловік ОСОБА_4 , який є батьком учня 2-а класу ОСОБА_3 , 20.07.2014 року не відвідує шкільні батьківські збори, не спілкуються з класним керівником з питань виховання сина (а.с. 16).

Характеристику позивачки з місця роботи, а саме Корюківської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів № 4 (а.с. 17).

Разом з тим, у своїй сукупності дані докази не доводять та жодним чином не підтверджують наявності спору між сторонами щодо місця проживання їхньої спільної малолітньої дитини.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення "відсутність предмета спору" в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19).

З огляду на викладене та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність предмету спору, тобто не існування на час пред`явлення позову, а отже суд вважає за необхідне закрити провадження у справі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 160, 161 СК України, ст. 255, 256 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на боці позивача, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Корюківської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини - закрити за відсутності предмета спору.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ю.С.Кутовий