Провадження №22-ц/812/309/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 січня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №489/3523/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 26 листопада 2020 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У липні 2020 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 10 липня 2007 р. підписала заяву б/н. За умовами укладеного сторонами договору банком відкритий картковий рахунок, відповідачці видано кредитну картку та встановлений кредитний ліміт, який згодом збільшений до 11000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 19 травня 2020 р. виникла заборгованість у розмірі 18301 грн. 36 коп., з яких: 12295 грн. 26 коп. заборгованість за тілом кредиту; 6006 грн. 10 коп. заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі, а також судові витрати.

Відповідачка відзив на позовну заяву не подавала.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2020 р. позовні вимоги Банку задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 липня 2007 р. в розмірі 12295 грн. 26 коп. та судовий збір у розмірі 1412 грн. 12 коп.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6006,10 грн. відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які надані позивачем у справі, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 липня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, пославшись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 березня 2017 року по справі № 6-2320цс16.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважив, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому суд зробив висновок, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XIIпро повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, суд вважав, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 10 липня 2007 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому стягнув на користь позивача суму заборгованості непогашеного тіла кредиту відповідачем перед банком - 12295,26 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказує, що рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на те, що у підписаній відповідачкою заяві від 10 липня 2007 року зазначений розмір відсоткової ставки за користування кредитом 36% річних, та помилково зазначив у рішенні про те, що у заяві розмір процентів не визначений.

В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги Банку в цій частині, в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Також звернуто увагу на те, що у даній справі суд безпідставно послався на позицію Верховного Суду, висловлена Великою Палатою у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки ця позиція висловлена у конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. Тоді як у справі, яка переглядається, відповідачкою умови договору не оспорювались, договір недійсним не визнавався, що свідчить про згоду з усіма умовами договору. Суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, що наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем доведений факт укладення сторонами кредитного договору, але не доведеним є узгодження сторонами його умов, викладених в позовній заяві, щодо ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому вважав, що є підстави для стягнення лише заборгованості за кредитом.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В силу вимог частини 3 ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 ст. 77 ЦПК України).

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2007 р. ОСОБА_1 звернулася до Закритого акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н (а.с. 30).

Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, з якими її ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.

Згідно цієї заяви сторони домовились про такі умови кредитування: валюту (гривня), розмір кредитного ліміту (1000 грн.), базову проценту ставку (3 процентів на місяць із розрахунку 360 днів у році), строк дії кредитного ліміту (дорівнює строку дії картки).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути таку складову його повної вартості як заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 липня 2007 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом та сплати неустойки (як пені, так і штрафів), а колегія суддів відхиляє доводи про помилковість таких висновків в апеляційній скарзі, які суперечить наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Зокрема, колегія суддів вважає помилковим доводи апеляційної скарги про те, що висновки, викладені у вказаній вище постанові Верховного Суду, не можуть бути застосовані у справі, яка переглядається, через наявність різних правовідносин, оскільки правовідносини у цих справах є однорідними, пов`язаними із отриманням кредитних коштів на картковий рахунок та обґрунтуванням позивачем своїх вимог тим, що сторони визначили умови кредитування відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів за відсутності в матеріалах справи підтверджень про узгодження таких умов з позичальником.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом позивачем в апеляційній скарзі не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.

Щодо висновку суду про стягнення розрахованих позивачем процентів за користування кредитом колегія суддів вважає наступне.

З висновком суду про відсутність підстав для стягнення процентів колегія суддів не погоджується.

Так, суд, встановив, що в заяві від 10 липня 2007 року, підписаній ОСОБА_1 , визначені валюта кредиту, розмір кредитного ліміту, базова процентна ставка (3% на місця із розрахунку 360 днів у році), строк дії кредитного ліміту (дорівнює строку дії картки).

Таким чином відповідачка, підписавши 10 липня 2007 року заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтвердила своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

За такого суд помилково виходив з того, що сторонами не було обумовлено розмір процентів за користування кредитом та строку кредитування.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, та виконання умов договору.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем довідки (а.с. 30) після укладання договору про надання банківських послуг відповідачка отримала у Банку кредитні картки: 10 липня 2007 року № НОМЕР_1 з терміном дії 07/15, 29 жовтня 2015 року № НОМЕР_2 з терміном дії 07/17, 06 вересня 2017 року № НОМЕР_3 з терміном дії 05/21, за допомогою яких використовувала кредитні кошти, надані позивачем.

Таким чином Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 10 липня 2007 р. відповідачці кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки з рахунку на ім`я ОСОБА_1 , який є первинним бухгалтерським документом, відповідачка систематично використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила виплати обов`язкових за умовами договору платежів.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 19 травня 2020 року становить 18301,36 грн. і складається із: заборгованості за кредитом 12295,26 грн., заборгованості за процентами за користування кредитними коштами 6006,10 грн.

Заборгованість за кредитом згідно розрахунку заборгованості відповідачки становить 12295,26 грн. Доказів іншого суду не надано.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Тому позивач мав право на нарахування процентів на користування кредитом.

Позивачем нарахована заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в сумі 6006 грн. 10 коп., яка не спростована і підлягає стягненню з відповідачки.

За такого колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

З урахуванням викладеного відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом необхідно скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками перегляду справи позовні вимоги задоволені повністю, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви - 2102 грн. підлягає компенсації також в повному обсязі. За такого рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Також слід стягнути з відповідачки на користь позивача сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги.

В силу положень статті 133 ЦПК України судовий збір відноситься до судових витрат.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Таким законом є Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Згідно підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 цього закону за подання апеляційної скарги сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

При поданні позовної заяви позивачем відповідно до положень підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI сплачено 2102 грн. судового збору.

В силу частини 4 статті 6 Закону № 3674-VI якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Позивачем рішення суду оскаржувалось в частині відмови у стягненні 6006 грн. 10 коп. процентів за користування кредитними коштами. В іншій частині рішення суду позивачем не оскаржується.

6006 грн. 10 коп. (оспорювана сума) становить 32,82% від позовних вимог (6006,10 грн. : 18301,36 грн. х 100%). Тому до сплати за подання апеляційної скарги підлягало 1017 грн. 79 коп. (2102 грн. х 150% х 32,28%), які слід стягнути з відповідачки. Між тим позивачем сплачено 3153 грн. судового збору, тобто зайво сплачено 2135 грн. 21 коп. судового збору.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону № 3674-VI передбачено, що в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, ця сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки на день розгляду справу апеляційним судом така заява від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надходила відсутні підстави для повернення позивачеві суми зайво сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 2, 6006 грн. 10 коп. процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором, укладеним на підставі заяви від 10 липня 2007 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 2102 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 1017 грн. 79 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 26 січня 2021 року