ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«14» січня 2021 року м. Херсон

Справа № 656/241/19

Провадження № 22-ц/819/258/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя доповідач)Воронцової Л. П.
суддів:Ігнатенко П. Я.,
Полікарпової О. М.
секретарСікора О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство «Афіни» на рішення Іванівського районного суду Херсонської області у складі судді Крисанової В. І. від 01 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство «Афіни» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки площею 4,23 га, розташованої на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області, з кадастровим номером :06:005:0014 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 120854, виданого Іванівською райдержадміністрацією 09 грудня 2005 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 47, яку в 2008 році передала у користування ТОВ «СП «Афіни» на підставі договору оренди земельної ділянки укладеного строком на 10 років, який закінчився 27 серпня 2018 року.

У серпні 2018 року в усній формі, а 31 січня 2019 року вона письмово повідомила ТОВ «СП «Афіни» про свої наміри припинити дію договору оренди земельної ділянки у зв`язку із закінченням строку його дії. Проте, 04 вересня 2018 року від представника відповідача їй стало відомо про наявність додаткової угоди від 08 травня 2015 року до договору оренди земельної ділянки, відповідно до умов якої відповідач має право користуватися земельною ділянкою протягом 10 років.

Позивач, посилаючись на те, що вище зазначену додаткову угоду вона не укладала, не підписувала та не уповноважувала будь-яку особу на її підписання, а відповідачем порушено її право вільного розпоряджатися та користуватися своєю власністю, просила визнати недійсною додаткову угоду від 08 травня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 27 серпня 2008 року та скасувати її державну реєстрацію.

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 08 травня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 27 серпня 2008 року, зареєстровану державним реєстратором Пєшою Т.М. 10 травня 2015 року за номером запису про інше речове право 9617017 щодо оренди земельної ділянки площею 4,2296 га, кадастровий номер :06:005:0014, розташованої на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області, укладеної між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни».

Скасовано державну реєстрацію додаткової угоди від 08 травня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 27 серпня 2008 року, вчинену державним реєстратором Пєшою Т.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 21206122 від 10 травня 2015 року за номером запису про інше речове право 9617017.

Стягнуто з ТОВ «СП «Афіни» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 6 280 грн та витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги в сумі 4 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ТОВ «СП «Афіни» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини та докази по справі. Зокрема посилався на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач плутався в своїх поясненнях щодо факту підписання основного договору оренди та додаткової угоди, натомість факт обізнаності позивача про укладення додаткової угоди підтверджено показаннями свідків та тим, що позивач отримував орендну плату у розмірі визначеному додатковою угодою, який в 5 разів перевищував розмір орендної плати, визначений основним договором, і жодних претензій від нього не надходило. Вважає, що висновок експерта не є пріоритетним відносно інших доказів. Крім того зазначає про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності, про застосування якого воно просило суд.

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу суду, представник позивача адвокат Пестрецова Р. Г. просила апеляційну скаргу залишити без задоволенні, рішення суду, як законне та обґрунтоване без змін.

Заслухавши доповідача, представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково з наступних підстав.

Рішення суду обґрунтоване тим, що спірну додаткову угоду від 13 травня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 27.08.2008 року позивач не підписував, тобто у визначеній законом формі не виявив своє волевиявлення, тому такий договір є недійсним.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом,

ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 120854 від 09 грудня 2005 року належить земельна ділянка площею 4,23 га (кадастровий номер), розташована на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області /т. 1 а. с. 7/.

27 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Українсько-грецьке спільне підприємство «Афіни», правонаступником якого є ТОВ «СП «Афіни», було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, зареєстрований у Іванівському відділенні Херсонської регіональної філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27 серпня 2008 року за № 96 та спірна додаткова угода до договору оренди землі № 96 від 27 серпня 2008 року, зареєстрована державним реєстратором Пєшою Т.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21206122 від 10 травня 2015 року, строком на 10 років, з правом пролонгації /т. 1 а. с. 9-12/.

04 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до ТОВ «СП «Афіни» з листом-повідомленням про припинення договору оренди земельної ділянки, повідомивши про те, що договір оренди земельної ділянки від 27 серпня 2008 року за № 96 припинив свою дію, у зв`язку з чим просила не обробляти земельну ділянку, оскільки власник земельної ділянки не має наміру переукладати договір оренди на новий строк. Лист отримано керівником підприємства ОСОБА_4 31 січня 019 року /т. 1 а. с. 13/.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Мендриної С. № 17-3/2008 від 10 січня 2020 року підпис в додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки № 96 від 27 серпня 2008 року, укладеної з ТОВ «Афіни» на земельну ділянку площею 4,2296 га, кадастровий номер :06:005:0014, розташованої на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області, що належить ОСОБА_5 , зареєстрованої державним реєстратором Пєшою Т. М. 10 травня 2012 року за номером запису про інше речове право 9617017, у графі «Орендодавець», виконано не ОСОБА_5 , а іншою особою /т. 1 а. с. 125-128/.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що: «такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. В даному позові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».

Отже, встановивши, що спірна додаткова угода позивачем не підписувалась, тобто вона не є укладеною, суду належало відмовити в задоволенні позову.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) зазначено, що: «реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 1,2056 га, яка розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, реєстрація права оренди ТОВ «Міжлісся» на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди ОСОБА_2 фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної ДП «Центр державного земельного кадастру» щодо земельної ділянки площею 1,2056 га, яка належить ОСОБА_2 та розташована на території Войнашівської сільської ради барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

Реєстрація права оренди на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди ОСОБА_1 фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію).

Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 387/970/17 (провадження № 61-35152св18).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відсутні передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для державної реєстрації додаткової угоди, проведеної державним реєстратором Пєшою Т.М. 10 травня 2015 року і така незаконна реєстрація має для прав та обов`язків сторін у справі самостійні правові наслідки.

Отже, вирішуючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації суд першої інстанції їх правильно задовольнив. Разом з тим, зазначені позовні вимоги задоволені в зв`язку з недійсністю додаткової угоди, тоді як з матеріалів справи вбачається, що додаткова угода від 08 травня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 27 серпня 2008 року є неукладеною, тому саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація (записів) права оренди земельної ділянки.

За таких обставин, мотивувальна частина рішення суду в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації підлягає зміні з її викладенням в редакції цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги про те, що свідками, допитаними в суді першої інстанції підтверджено факт укладення позивачем цієї додаткової угоди через членів сім`ї, - колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування та відсутні докази, що члени сім`ї мали повноваження на підписання додаткової угоди.

Посилання скаржника на пропуск загального строку позовної давності позивачем, - є безпідставними з огляду на встановлені судом обставини та наявні у справі докази, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Доводи про неналежність способу захисту шляхом скасування державної реєстрації, - до уваги не приймаються, як позбавлені правового обґрунтування.

Посилання скаржника на правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 367/2022/15-ц на висновки суду не впливають, оскільки на момент розгляду справи законодавець змінив норму права, зокрема ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Окрім того, в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації судова колегія бере до уваги, що в зв`язку з неукладенням додаткової угоди від 08 травня 2015 року були взагалі відсутні передбачені законом підстави для її реєстрації.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «СП «Афіни» підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині; рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації (записів) права оренди земельної ділянки слід залишити без змін, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни» задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині це ж рішення залишити без змін з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2021 року.

Головуючий Л. П. Воронцова

Судді: П. Я. Ігнатенко

О. М. Полікарпова