СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11568/20

пр. № 2/759/1128/21

21 січня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

за участю: позивача (відповідача) ОСОБА_1 ,

представника позивача (представника відповідача) ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна та за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк", Акціонерне товариство "Державний експертно-імпортний банк України" про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

у липні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що в період з 27.11.1993 по 15.08.2018 позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2003, право власності на яке зареєстровано на ОСОБА_3 . Враховуючи, що квартира набута сторонами в період шлюбних відносин, майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу, виходячи з рівності часток.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.07.2020 відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання (а.с. 17).

17.09.2020 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що дійсно, в період шлюбних відносин з ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 за ціною 118400 грн 00 коп. Проте, відсутні підстави вважати вказане майно безумовною спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках, оскільки більша частина коштів (70%) придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , які вона отримала в дар від своїх батьків, з умовою в подальшому здійснити їхню реєстрацію в спірній квартирі. Зокрема, за придбання квартири, відповідач сплатила 83318 грн 75 коп., що становить 7/10 вартості квартири. Таким чином, позивачу належить частка квартири в розмірі 3/20, а відповідачу -17/20. Проте, позивач створює перешкоди щодо проживання відповідача у квартирі, застосовує фізичну силу, вчиняє домашнє насильство, не дозволяє користуватисть окремими кімнатами, зачиняє їх на замок, деякий період часу відповідач була позбавлена можливості проживати у квартирі (а.с. 26-30).

09.10.2020 судом прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину транспортного засобу- автомобіль Dacia Logan 90L, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Ѕ частину гаража (боксу) № НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 , стянення з ОСОБА_1 80650 грн. 00 коп. коменсації в рахунок Ѕ частини гаражу (боксу), визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ АБ "Укргазбанк", сума коштів 140372 грн 39 коп., номер депозитного рахунку НОМЕР_3 , вид депозиту - строковий з продовженням, стягнення з ОСОБА_1 70186 грн 20 коп. та процентів, нарахованих на дану суму, визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"-35000 грн 00 коп., номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий, стягнення з ОСОБА_1 17500 грн 00 коп. та процентів, визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"- 1736 Євро 01 цент, номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий, стягнення з ОСОБА_1 868 Євро та проценти, стягнення судових витрат.

Зустрічні позовні вимоги обгрунтовує тим, що в період перебування у шлюбних відносинах, сторонами набуто спільне майно та заощаджено грошові кошти. Зокрема, придбано автомобіль Dacia Logan 90L, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_1 , гаражний бокс НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 , ордер на користування яким видано ОСОБА_1 . Користуватись автомобілем відповідач забороняє, вважає, що дане майно належить лише йому. Крім того, під час перебування у шлюбі подружжям заощаджено грошові кошти, які знаходяться в банківських установах: ПАТ АБ "Укргазбанк" 140372 грн 39 коп., ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"-35000 грн 00 коп. та 1736 Євро 01 цент. Враховуючи, що вказане майно набуте сторонами в період шлюбних відносин, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з рівності часток (а.с. 60-66).

09.10.2020 представник позивача за первісним позовом подав відповідь на відзив, зазначив, що посилання на сплату ОСОБА_3 квартири у розмірі 83318 грн 75коп. не відповідає дійсності. Спірну квартиру придбано за спільно накопичені кошти та кошти, які належали чоловікові особисто в розмірі 7000 дол. США 00 центів, які отримав від продажу частини іншої квартири. Крім того, ОСОБА_1 не чинить перешкоди ОСОБА_3 в користуванні квартирою (а.с. 102-104).

26.10.2020 представник відповідача за зустрічним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву, у задоволенні вимог просить відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Зазначає, що договір купівлі-продажу на гаражний бокс від 26.04.2007 він не підписував, оригінал документу у нього відсутній. Він є лише членом кооперативу, якому надано право користуватисть гаражем. Власником гаражного приміщення він не є. Також відповідачу за зустрічним позовом не належать кошти, розміщені на банківському рахунку в ПАТ АБ "Укргазбанк" у розмірі 140372 грн 39 коп., вони належали його тітці та вносились на банківський рахунок на її прохання (а.с. 121-122).

28.10.2020 представник позивача за зустрічним позовом подала заперечення на відповідь на відзив, зазначила, що посилання ОСОБА_1 про наявність у нього особистих коштів для придбання квартири, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що останній зазначає про отримання таких коштів внаслідок дарування своїй сестрі частини квартири, на підставі чого між ними укладено договір дарування. Проте, даний вид правочину передбачає безоплатне передання майна, без отриманння грошової винагороди. А тому вказані посилання є безпідставними (а.с. 130-132).

17.11.2020 представник позивача за зустрічним позом подала відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, зазначила, що ОСОБА_1 є членом гаражного кооперативу, 28.04.2007 спірний гаражний бокс переоформлено на відповідача та є спільною сумісною власністю подружжя, проте останній одноособово користується даним майном. Посилання відповідача щодо того, що кошти банківського вкладу у ПАТ АБ "Укргазбанк" йому не належать, не відповідає дійсності та не підтверджується належними доказами (а.с. 148-152).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.12.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 187).

Позивач, представник позивача за первісним позовом (відповідач, представник відповідача за зустрічним позовом) позовні вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Проти вимог зустрічного позову заперечували з підстав їх необгрунтованості та безпідставності.

Відповідач, представник відповідача за первісним позовом (позивач, представник позивача за зустрічним позовом) проти вимог первісного позову заперечували з підстав їх необгрунтованості та безпідставності. Вимоги зустрічного позову підтримали.

Третя особа та представники третіх осіб за зустрічним позовом первісним позовом в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 196).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 27.11.1993 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (а.с. 4-6).

У період шлюбних відносин, а саме, 15.03.2003 сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,60 кв.м., жилою площею 41,60 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 8).

Вказану квартиру придбано на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2003 за ціною 118400 грн 00 коп. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №516 (а.с. 37).

26.04.2007 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав гаражний бокс № НОМЕР_2 в ГБК "Новосел" (а.с. 73-74).

Відповідно до ордеру НОМЕР_2 від 08.05.2007, ОСОБА_1 надано право зайняття гаражу (боксу) в ГБК "Новосел" (а.с. 77).

Відповідно до висновку оціночного дослідження ФОП ОСОБА_5 від 11.09.2020, середня ринкова вартість гаражного боксу № НОМЕР_2 в ГБК "Новосел" становить 161300 грн 00 коп. (а.с. 71).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 20.08.2008 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль марки Dacia, модель Logan 90L, тип - сєдан, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 (а.с. 68-69).

Відповідно до висновку ТОВ "бюро "Ваш експет+" від 10.10.2019, ринкова вартість автомобіля Dacia, модель Logan 90L, 2007 року випуску становить 110900 грн 00 коп. (а.с. 70).

31.10.2020 спірний автомобіль продано (а.с. 144-145).

18.05.2018 між ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 укладено договір №078/05/18/0034, за умовами якого вкладник розміщує грошові кошти на депозитний рахунок банку, сума депозиту 140373 грн 30 коп., з процентною ставкою 15,25%, терміном повернення 20.08.2018 (а.с. 175-177).

11.06.2018 між ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу "Класичний строковий" №130658, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику вкладний (депозитний) рахунок для розміщення вкладу в розмірі 35000 грн 00 коп. за процентною ставкою 0,05 %, терміном повернення 12.12.2018 (а.с. 166- 167).

06.08.2018 між ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу "Класичний строковий" №143903, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику вкладний (депозитний) рахунок для розміщення вкладу в розмірі 1736 Євро 01 цент за процентною ставкою 1,5 %, терміном повернення 07.11.2018 (а.с. 162- 165).

15.08.2018 позивач та відповідач розірвали шлюб (а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Аналогічні положення щодо того, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, містить й ст. 22 КпШС України, яка відповідно до п.п. 1, 4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України та п. 1 роз. VII Прикінцевих положень СК України підлягає застосуванню при вирішені судом питання поділу майна, набутого подружжям до 01.01.2004.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Вирішуючи вимоги первісного позову щодо поділу майна подружжя, шляхом визнання права власності на Ѕ частину квартири за ОСОБА_1 , суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи, квартиру АДРЕСА_1 придбано 15.03.2003 за ціною 118400 грн 00 коп. (а.с. 37).

Позивач за первісним позовом зазначає, що його особисті кошти для придбання спірної квартири склали 7000 дол. США 00 центів, отримані від договору дарування за 1/5 частину квартири за адресою: АДРЕСА_5 , на підтвердження чого надав договір дарування квартири від 28.09.2002 (а.с. 109).

Проте, суд не приймає до уваги вказані посилання, оскільки за умовами договору ОСОБА_1 подарував свою частку квартири. Даний вид правочину передбачає безоплатне передання майна, без отриманння грошової винагороди, що узгоджується з вимогами ст. 717 ЦК України. Протилежного, позивачем за первісним позовом доведено не було.

На підтвердження внесення значної частини особистих коштів на придбання майна та спростування презумції спільності права власності подружжя на майно, відповідач за первісним позовом зазначає, що нею для придбання спірної квартири внесено наступну суму: 8750 дол. США, що еквівалентно 46637 грн. 00 коп., станом на момент придбання квартири, та 13400 грн. 00 коп. Кошти отримано від батьків ОСОБА_3 , що підтверджуться змістом договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2002, угодою про внесення змін до договору та розпискою від 14.03.2003 (а.с. 32-36). Також зазначає, що мала в наявності особисті кошти у розмірі 4375 дол. США 00 центів, що еквівалентно 23318 грн 75 коп., отримані від продажу квартири за договором від 01.11.2002. Тобто загальна сума сплачених відповідачем за первісним позовом особистих коштів за спірну квартиру, становить 83356 грн 25 коп., що становить 7/10 суми загалом сплаченої квартири (а.с. 36).

З огляду на викладене позивачем за первісним позовом не встановлено наявності особистих коштів для придбання майна. А відповідачем за зустрічним позовом спростовано презумцію спільності права власності подружжя на квартиру.

Оскільки доказів, що придбання спірної квартири здійснено за спільні кошти подружжя, не надано, то квартира лише частково є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Поділ між сторонами в рівних частках є 3/10 спірної квартири. Тобто, позивачу за первісним позовом належить 3/20 частки квартири АДРЕСА_1 .

Щодо зустрічних вимог, суд зазначає наступне.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а тому майно, яке не перебуває у власності подружжя не може бути об`єктом права спільної сумісної власності та не підлягає поділу.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету, або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Встановлено, що під час перебування у шлюбних відносинах, а саме, 11.07.2018, 06.08.2018, ОСОБА_1 уклав договір банківського вкладу на суму 35000 грн 00 коп. та 1736 Євро 01 цент. Вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, про що сторонами не заперечувалось, а тому кошти підлягають поділу, виходячи з рівності часток.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по депозитному рахунку НОМЕР_4 у ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України проценти, нараховані на суму 17500 грн 00 коп. та процентита, нараховані на суму 868 Євро 00 центів судом відмовлено, оскільки позивачем за зустрічними позовними вимогами не надано доказів щодо суми нарахованих відсотків.

Щодо визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ АБ"Укргазбанк" на суму 140372 грн 39 коп., то відповідач за зустрічним позовом заперечував щодо здійснення їх поділу, посилючись на те, що вказані кошти не є спільною сумісною власністю подружжя, кошти вносились ним на прохання тітки ОСОБА_6 .

Під час допиту в якості свідка ОСОБА_6 зазначила, що кошти у розмірі 140372 грн 39 коп. належать їй та чоловікові, які ними заощаджувались впродовж життя. Враховуючи, що у неї нема дітей, попросила свого племінника, якому довіряла, укласти від його імені договір банківського вкладу, так як він більше знав усі нюанси.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено існування права спільної сумісної власності на кошти у розмірі 140372 грн 39 коп., а тому дані кошти не підлягають поділу між подружжям.

Судом встановлено, що під час шлюбних відносин сторонами придбано автомобіль марки Dacia, модель Logan 90L, тип - сєдан, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а тому дане майно є cпільною сумісною власністю подружжя. Проте, спірний автомобіль після розірвання шлюбу проданий відповідачем за зустрічним позовом, а тому на дане майно не може бути визнано право власності, порядку вимог ч. 1 ст. 69 СК України.

На користь позивача може бути стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля, проте даної вимоги під час розгляду справи не заявлялось, а суд, відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає позов відповідно до заявлених вимог, тому у задоволенні даної вимоги необхідно відмовити.

Щодо визнання права власності на гаражний та стягнення компенсації, суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів належності відповідачу за зустрічним позовом права власності на вказане майно.

З наданих суду докаів встановлено, що ОСОБА_1 є членом обслуговуючого кооперативу "Новосел", на підставі ордеру йому надано право користування гаражним приміщенням. Доказів того, що ОСОБА_1 є власником спірного майно та воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивачем за зустрічним позовом не доведено, відповідних доказів суду не надано.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню. Вимоги зустрічного позову необхідно задовольнити частковому.

У зв`язку з тим, що позивач за первісним позовом не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат у вигляді судового збору, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору згідно зі ст. 141 ЦПК України.

У судовому засіданні 21.01.2021 представником позивача за первісними позовними вимогами заявлено клопотання про стягнення із відповідача на його користь судових витрат у розмірі 8100 грн 00 коп. (а.с. 211-212).

Крім того, з наданих позивачем Договору про надання правничої (правової) допомоги від 09.07.2020 п. 1.1., Акту №1 прийому-передачі надання послуг від 10.07.2020 вбачається, що між сторонами встановлено вартість послуг за складання позовної заяви у розмірі 3500 грн 00 коп. та п. 1.2. Договору за представництво у судовому засіданні за зазначеними позовними вимогами встановлено 2700 грн 00 коп. за одне судове засідання (а.с. 10-2), на підтвердження сплати за послуги надано копії квітанцій №336531 та №336522, №336532 (а.с. 213-215).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 за № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, встановлено чіткій перелік.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Проте позивач не надав суду у детальних та конкретизованих розрахунків витрат, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в акті, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, провадження № 61-13573св19.

За таких обставин витрати позивача на професійну правничу допомогу не підлягають до задоволення.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 , № 755/9212/15-ц від 19.02.2020, від 01.04.2020 року № 644/5503/17.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо позовної вимоги у стягненні судових витрат за зустрічними позовними вимогами керуючись п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальна сума задоволених вимог позивача за зустрічними позовними вимогами складає 44751 грн 00 коп. та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 446 грн 89 коп. (44751,00 грн. х 100% : 252846,84 (ціна позову) = 17 % х 2525,00 (сума сплаченого судового збору).

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 365, 368, 372 ЦК України; ст.ст. 22, 28 КпШС України; ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на 3/20 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,60 кв.м., жилою площею 41,60 кв.м.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк", Акціонерне товариство "Державний експертно-імпортний банк України" про поділ спільного майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_8 ) право власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"- 35000 грн 00 коп., номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий, дата зарахування коштів 11.06.2018.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_8 ) право власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"- 1736 Євро 01 цент, номер депозитного рахунку НОМЕР_4 , вид депозиту - класичний строковий, дата зарахування коштів 06.08.2018.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_8 ) судовий збір у розмірі 446 грн 89 коп.

У задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 21 .01.2021.