Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 336/5387/17

провадження № 61-9445 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Салтан Валерія Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2020 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»(далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 13 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 65 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 15,5 % річних, терміном до 31 січня 2028 року.

13 лютого 2008 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала житловий будинок з надвірними побутовими та господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 499 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Також у цей самий день між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 01, за умовами якого іпотекодавець на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором передала банку в іпотеку вищевказаний житловий будинок.

24 грудня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») було укладено договір про відступлення прав вимоги № 241212ІВ та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до яких право вимоги за кредитним договором від 13 лютого 2008 року та договором іпотеки від 13 лютого 2008 року, укладеними з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Кредекс Фінанс».

17 лютого 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором від 13 лютого 2008 року, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». 07 березня 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за умовами якого право вимоги за договором іпотеки від 13 лютого 2008 року, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке стало кредитором ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору та існуванням заборгованості, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до приватного нотаріуса із заявою про реєстрацію за собою, як іпотекодержателем, права власності на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з надвірними побутовими та господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 499 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В., як державним реєстратором, 16 січня 2017 року здійснено реєстрацію права власності на вказаний вище житловий будинок за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Позивачем неодноразово направлялись відповідачці вимоги про добровільне звільнення приміщення, проте вони були повернуті з приміткою за закінченням терміну зберігання. Вважав, що такими діями відповідачки порушено його право на вільне володіння і користування своєю власністю.

З урахуванням викладеного ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» просило суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними побутовими та господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 499 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_1 .

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. про визнання дій протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 13 лютого 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та нею було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати їй кредит у розмірі 65 000 доларів США, проте ці кошти їй надані не були, чим порушені її права споживача, так як з метою отримання кредитних коштів нею було підписано договір іпотеки від 13 лютого 2008 року № 01, згідно з яким вона передала в іпотеку належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Вважала, що 16 січня 2017 року державним реєстратором безпідставно було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вищевказаний житловий будинок за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», оскільки між нею та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ПАТ «ВТБ Банк» не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а положення договору іпотеки не передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, оскільки є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, у нотаріуса були відсутні повноваження щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії з майном.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» і приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В., направлені на перереєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 січня 2017 року щодо реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2018 року позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня

2019 року у складі судді Галущенко Ю. А. у задоволенні позову ТОВ«Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» і приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В., направлені на перереєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Скасовано рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 січня 2017 року щодо реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», номер запису 18621183. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави для реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», як іпотекодержателем, на спірне нерухоме майно, оскільки: предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; між сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання; усупереч положень законодавства вчинена відповідачем дія не була пов`язана із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном.

За наслідком прийнятого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Таким чином, приватним нотаріусом було вчинено реєстраційні дії з порушенням встановленого законом порядку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задоволено частково, апеляційну скаргу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2019 року скасовано.

У задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що приватний нотаріус мала необхідний обсяг повноважень для прийняття рішення про реєстрацію права власності за іпотекодержателем - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на предмет іпотеки, оскільки зазначені повноваження передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На час виникнення спірних правовідносин Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, втратив чинність.

Відсутні докази дотримання ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» положень частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, оскільки товариство не надало суду вимоги про виселення, направленої на адресу ОСОБА_1 , а також доказів її отримання останньою. Копії вимог від 26 жовтня 2016 року та від 22 листопада 2016 року є вимогами про сплату ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором з посиланням на положення статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, позовні вимоги товариства про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення є безпідставними.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 не відповідає положенням закону, оскільки належним способом захисту порушених прав останньої є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні її зустрічного позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у встановленому ЦПК України порядку судові рішення не оскаржило, тому у частині первісного позову судові рішення у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 336/5387/17 з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на чисельні заборони, обтяження на усе нерухоме майно ОСОБА_1 у вигляді арештів, які були чинними на час прийняття рішення приватним нотаріусом про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» і внесення запису про право власності.

Окремого договору між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя укладено не було, а договором іпотеки визначено лише загальне правило про таку можливість. Таким чином, оскільки у договорі не зазначені усі умови переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а вказано лише про загальну можливість цього, тому правові підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки, відсутні. ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не було направлено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення за кредитним договором, чим порушено положення Закону України «Про іпотеку».

Зазначала, що спосіб судового захисту нею обрано вірно і відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, провадження № 14-397 цс 19.

Доводи осіб, які подали відзиви

У серпні 2020 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. Правовою підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем є іпотечний договір, в якому міститься іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки, що за правовою силою прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Усі заборони на відчуження майна ОСОБА_1 накладені після державної реєстрації іпотеки, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які містяться у матеріалах справи, тому правових підстав для відмови у прийнятті рішення приватним нотаріусом про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» і внесення запису про право власності були відсутні.

У серпні 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. Застереження у договорі іпотеки, який підписано ОСОБА_1 , є правовою підставою для реєстрації права власності і не вимагає підписання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 65 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 15,5 % річних, терміном до 31 січня 2028 року (а.с. 4-5, т. 1).

13 лютого 2008 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала житловий будинок з надвірними побутовими та господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 499 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Також у цей самий день між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 01, за умовами якого іпотекодавец на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором передала банку в іпотеку вищевказаний житловий будинок (а.с. 6-7, т. 1).

24 грудня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 241212ІВ та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до яких право вимоги за кредитним договором від 13 лютого 2008 року та договором іпотеки від 13 лютого 2008 року, укладених з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Кредекс Фінанс» (а.с. 10-21, т. 1).

17 лютого 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором від 13 лютого 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». 07 березня 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за умовами якого право вимоги за договором іпотеки від 13 лютого 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (а.с. 22-25, т. 1).

Отже, відповідно до положень статей 512-514, 516 ЦК України ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 лютого 2008 року та договором іпотеки від 13 лютого 2008 року.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору та існуванням заборгованості, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до приватного нотаріуса із заявою про реєстрацію за собою, як іпотекодержателем, права власності на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з надвірними побутовими та господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 499 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В., як державним реєстратором, 16 січня 2017 року здійснено реєстрацію права власності на вказаний вище житловий будинок за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (а.с. 8-9, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з положеннями частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами іпотечного договору від 13 лютого 2008 року, зокрема підпунктом 4.2. пункту 4 передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором та/або цим договором іпотекодержатель має право достроково стягувати наданий кредит незалежно від встановленого строку виконання зобов`язання та задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями законодавства, умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Таким чином, спірний житловий будинок з надвірними побутовими та господарськими спорудами, який використовується ОСОБА_1 як місце постійного проживання, загальна площа будинку не перевищує 140 кв. м, а, отже, не може бути здійснено його примусове стягнення відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» як забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору від 13 лютого 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

У зв`язку з викладеним були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474 апп 19); від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45 цс 20).

Крім того, ОСОБА_1 посилалась на те, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не було направлено їй вимогу про усунення порушення за кредитним договором, чим порушено положення Закону України «Про іпотеку», матеріали справи такої вимоги не містять, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» її не надало.

Щодо способу захисту права власності ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_1 , виходив з того, що вона обрала неналежний спосіб судового захисту, з чим Верховний Суд частково не погоджується.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на будинок за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»).

Заявлена позовна вимога про скасування рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 січня 2017 року фактично стосується запису про це право.

Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів ОСОБА_1 . Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Аналіз положень абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, ОСОБА_1 , звертаючись до суду, обрала спосіб захисту її порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції на час виникнення спірних правовідносин.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397 цс 19).

Щодо неналежності відповідача-приватного нотаріуса

Зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у ОСОБА_1 є саме з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» щодо порушення ним права її власності на житловий будинок внаслідок дій ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо.

Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на будинок не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку ОСОБА_1 визначила співвідповідачем, а районний суд безпідставно стягнув з неї судовий збір. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Аналогічні висновки міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397 цс 19).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом

повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржуване судове рішення апеляційного суду у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання незаконною і скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» і відмову у задоволенні зустрічного позову до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанцій і часткове задоволення позову, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 280 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2020 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан Валерії Валеріївни про визнання дій протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», номер запису 18621183, проведену 16 січня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан Валерією Валеріївною, як державним реєстратором.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан Валерії Валеріївни відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець