Провадження № 22-ц/4808/1564/21
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Рогів Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2021 року, постановлену у складі судді Мелещенко Л.В. у м. Івано-Франківську за позовною заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головний державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Батіг Василь Васильович про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання зняти арешт з майна боржника та припинення тимчасового обмеження боржника,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з скаргою на Головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Батіга Василя Васильовича про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання зняти арешт з майна боржника та припинення тимчасового обмеження боржника.

Заява мотивована тим, що на виконанні Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Івано-Франківській області перебував виконавчий лист №2-3840, виданий 05 серпня 2020 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 300 грн. В рамках даного виконавчого провадження державним виконавцем 03 квітня 2014 року винесена постанова про арешт майна боржника та 01 червня 2018 року винесена постанова про вставнолення тимчасового обмеження у праві коистуванні транспортними засобами. Вказує, що боржником погашена заборгованість перед стягувачем та 08 травня 2019 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст.39,40 ЗУ «Про виконавче провадження». Разом з тим, арешт з його майна не знято та не скасовані вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення суду. Просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Батіг В. В., зобов`язати Головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Батога Василя Васильовича зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , а саме: 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 шляхом вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження, накладеного в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 41426752 від 03.04.2014, та припинити тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортним засобом шляхом направлення постанови державного виконавця до ЄІС в електронному вигляді з використанням ЕЦП державного виконавця через Автоматизовану систему виконавчих проваджень, стягнути з Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) судові витрати по справі, зобов`язати Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) повідомити суд та скаржника ОСОБА_1 про виконання ухвали не пізніше, ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2021 року скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду.

На дану ухвалу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи на продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказує, що скарга на дії чи бездіяльність державного виконавця має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви. Скаржником при подання скарги дотриманні вимоги ст. 175, 176 ЦПК України. Застосування судом першої інстанції положень ст. 183 ЦПК України до поданої скарги є помилковим та безпідставним, оскільки стосуються вимог до заяв з процесуальних питань по справі(клопотання та заперечення). Зазначає, що положення про повернення без розгляду заяви не охоплює такого процесуального документу як скарга на дії чи бездіяльність державного виконавця. Крім того, залишення без розгляду скарги обмежує заявника на доступ до правосуддя та захисту порушеного права.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав, просить суд її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до суду заявником не долучено доказів, які мали б підтвердити надіслання засобами поштового зв`язку та/або надання усім учасникам справи копії скарги разом із додатками, що зумовлює застосування наслідків, передбачених частиною четвертою статті 183 Цивільного процесуального кодексу України.

Висновок суду є передчасним, не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з скаргою на бездіяльність державного виконавця.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

У частині першій статті 446 ЦПК України встановлено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції, виходячи з того, що до матеріалів скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця не долучені докази на підтвердження надіслання її іншим учасникам справи, застосувавши вимоги частини другої статті 183 ЦПК України, повернув її заявнику без розгляду.

Разом з тим не враховано, що частиною другою статті 183 § 2 «Заяви з процесуальних питань» глави 1 Розділу III «Позовне провадження» ЦПК України регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, які подаються виключно з процесуальних питань при розгляді справ позовного провадження, в тому числі на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

Таким чином, вказана процесуальна норма не стосуються та не регулює питання подачі саме скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Вказані процесуальні правовідносини регулюються розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», який встановлює окремий процесуальний режим розгляду відповідних справ.

А тому до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі на дії виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження, у тому числі, залишення скарги без руху, якщо є для цього підстави, а не її повернення.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20 (провадження № 61-15520св20); від 17 лютого 2021 року у справі № 569/13160/20 (провадження № 61-15478св20), від 10 березня 2021 року у справі № 766/17333/20-ц (провадження № 61-1124св21).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про повернення заявнику скарги, якою оскаржуються дії державного виконавця при виконанні виконавчого листа, на підставі частини другої статті 183 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За змістом п.п.1,3,4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувана ухвала не відповідає вимогам зазначеного закону, тому підлягає скасуванню з направлення справи суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Керуючись ст. 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст складено 12 листопада 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О.Максюта

М.Д.Горейко