Справа № 484/868/21
Провадження № 2/484/652/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2021р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі : головуючого судді Мельничука О.В.,

секретар судового засідання Голубкова Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл взаємних зобов`язань подружжя,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2021 р. до суду надійшов позов адвоката Бєлоущенка А.Ж в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл взаємних зобов`язань подружжя, в якому позивач просив стягнути з відповідачки грошову компенсацію в розмірі 37 660грн., що становить Ѕ частину від загальної суми, сплаченої ним в рахунок взаємних зобов`язань колишнього подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вони з відповідачкою з 29.12.1999р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.05.2019р. Крім того, рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.12.2020р. було розподілено спільне майно подружжя, згідно якого за ним та відповідачкою за кожним було визнане право власності зокрема на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира ним та відповідачкою була придбана під час шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 07.09.2006р. на умовах кредитного договору. Так, в інтересах сім`ї для купівлі вказаної квартири він отримав від ПАТ КБ «Правекс Банк» 08.09.2006р. у кредит грошові кошти та станом на 22.11.2017р. він мав заборгованість перед банком в розмірі 9143,71 доларів США. З метою погашення заборгованості перед банком він отримав від ОСОБА_3 позичку в розмірі 2800 доларів США, які в подальшому передав банку в рахунок погашення заборгованість. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.07.2019р. з нього на користь ОСОБА_3 стягнута заборгованість за договором позики в сумі 75320 грн.

На його думку вказані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки були передані банку на сплату заборгованості, що виникла в результаті отримання у кредит грошових коштів, за які була придбана квартира під час шлюбу, отже просить стягнути з відповідачки половину від зазначеної суми.

Ухвалою від 23.03.2022р. позовна заява прийнята до розгляду, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 22.04.2022р., яке було відкладене за клопотанням представниці відповідачки на 06.07.2021р.

06.07.2021р. підготовче засідання відкладене на 22.07.2021р. за клопотанням позивача.

Ухвалою від 22.07.2021р. підготовче засідання було закрите та справа призначена до розгляду.

Під час судового розгляду представник позивача повністю підтримав позов, вказуючи, що грошові кошти в сумі 75320 грн., які він сплатив ОСОБА_3 згідно рішення суду від 15.07.2019р., є взаємним зобов`язанням, оскільки витрачені в інтересах сім`ї, а саме на погашення кредиту взятого для сім*ї, отже половина цієї суми належить стягненню з відповідачки. Різниця в датах, а саме те, що гроші в погашення кредиту внесені банку 22.11.2017р., а розписки про взяття в борг грошей у ОСОБА_4 датовані 23 .11.2017р., мабуть вказано помилково.

Відповідачка позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, зазначаючи, що позивачем не надані жодні докази на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві. Гроші в сім*ї на погашення боргу були і вона була присутня в банку в м. Миколаїв 22.11.2017р.коли позивач вносив гроші в погашення кредиту. Коли їхали з м. Миколаїв додому то заїхали в гості до ОСОБА_3 . Про те, що позивач позичив гроші і для яких цілей їй не відомо.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.12.1999р., який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.05.2019р. був розірваний.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.12.2020р.,яке набрало законної сили 02.03.2021р., було поділене майно подружжя, згідно якого зокрема за сторонами було визнане право власності на квартиру АДРЕСА_1 за кожним на Ѕ частини.

Вказана квартира була придбана під час шлюбу позивачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 07.09.2006р. між ним та ОСОБА_5 , посвідченого 07.09.2006р. приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. Крім того, згідно п.2.3. вказаного договору покупець сплатив продавцеві зазначену в п.2.1. суму до підписанні нотаріально посвідченого цього Договору.

Позивач стверджує, що вказана квартира придбана за грошові кошти, які були отримані за кредитним договором, укладений між ним та ПАТ КБ «Правекс-Банк».

Згідно копії договору про спрощення частини боргу за кредитним договором №1686-003/06Р зазначений кредитний договір був укладений з позивачем 08.09.2006р. з лімітом кредитування 13 000 доларів США зі сплатою 12 відсотків річних, сторони погодили, що ОСОБА_1 зобов`язався в строк до 22.11.2017р. включно здійснити погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3800 доларів США (п.3).

Відповідно до копії квитанції №FJB675 (а.с. 10) 22.11.2017р. ОСОБА_1 , погасив заборгованість перед банком за зазначеним кредитним договором в сумі 3800 доларів США.

23.11.2017р. ПАТ КБ «Правекс-Банк» надав позивачу довідку, згідно якої станом на 23.11.2017р. зобов`язання за кредитним договором №1686-003/06Р від 08.09.2006р. ОСОБА_6 виконані у повному обсязі. Крім того, банк 24.11.2017р. надав приватному нотаріусу повідомлення, в якому надав дозвіл на зняття заборони відчуження та припинення іпотеки та просив зняти заборону на відчуження предмета іпотеки за договором іпотеки від 08.09.2006р., що зареєстрований у реєстрі за №2198, - квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.07.2019р. зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнути заборгованість за договорами позики від 23.11.2017р. в сумі 75320грн.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ст. 81, ч.1 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина перша статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Під час розгляду справи представник позивача стверджував, що грошові кошти, отримані позивачем від ПАТ КБ «Правекс-Банк» були використані на купівлю квартири АДРЕСА_1 .

Однак зі змісту вище вказаних доказів, що містяться в матеріалах справи, та які були досліджені судом, убачається, що зазначена квартира була придбана 07.09.2006р., тобто до укладення кредитного договору від 08.09.2006р. та отримання кредитних коштів.

Із змісту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що кошти за вказаним договором розмірі 70700грн. ОСОБА_1 у повному обсязі передав продавцю до підписання договору.

Крім того, заборгованість за кредитним договором перед ПАТ КБ «Правекс-Банк» була погашена позивачем 22.11.2017р., а грошові кошти в сумі 2800 доларів США були отримані від ОСОБА_3 за договорами позики пізніше, 23.11.2017р., про що свідчать оригінали розписок, що містяться в матеріалах справи №484/1266/19 (провадження №2/484/725/19).

Отже, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кошти, отримані позивачем за кредитним договором від ПАТ КБ «Правекс-Банк» та грошові кошти, отримані ним від ОСОБА_3 за договорами позики, були використані в інтересах сім`ї.

Крім того, представник позивача вказав, що просить стягнути з відповідачки Ѕ частину від загальної суми 75320грн., сплаченої позивачем в рахунок взаємних зобов`язань колишнього подружжя, однак жодні докази сплати ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 75320грн. на виконання рішення суду від 15.07.2019р. суду не надані.

На підставі викладеного суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в розмірі 37 660 грн, що становить Ѕ частину від загальної суми, сплаченої в рахунок взаємних зобов`язань колишнього подружжя, - відмовити.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України повне найменування учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 12.11.2021 року.

Суддя О.В.Мельничук