Справа № 442/3458/17 Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1435/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача КЕВ м. Львова Безушка О.І., представника відповідачів ОСОБА_1

розглянувши в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року у складі судді Кучаковського Ю.С. у справі за позовом заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Державного підприємства Міністерства оборони України „Аеропорт Львів-2" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання звільнити та привести в попередній стан самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих будівель і споруд,-

встановив:

У травні 2017 року заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, діючи в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі - КЕВ м. Львова), Державного підприємства Міністерства оборони України „Аеропорт Львів-2" (далі - ДП „Аеропорт Львів-2"), звернувся до суду із позовом про зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити та привести у попередній стан самовільно зайняту ними земельну ділянку, площею 0,14 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка № 7 у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області, шляхом знесення самочинно збудованих на цій ділянці будівель і споруд, особисто або за їхній рахунок.

Вимоги обґрунтовував тим, що на підставі державного акта на право користування землею Б № 040542 (ДСК), виданого виконавчим комітетом Дрогобицької районної ради народних депутатів у 1985 році, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право користування землею за № 112, Стрийській КЕЧ (правонаступником якої є КЕВ м. Львова) надано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку, загальною площею 25,9 га, у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області. На підставі наказу начальника Дрогобицького гарнізону від 05.12.2014 № 4 зазначена земельна ділянка закріплена за ДП „Аеропорт Львів-2". Зазначене підтверджується відомістю щодо розбіжностей в обліку площі земельних ділянок, які обліковуються за Міністерством оборони України по КЕВ м. Львова та Держгеокадастру у Дрогобицькому районі станом на 15.02.2017. Вважає, що земельна ділянка, площею 25,9 га, у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області перебуває у державній власності та належить до земель оборони, правові засади та порядок використання яких регулюється Законом України „Про використання земель оборони".

Військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону встановлено, що відповідачі самовільно зайняли земельну ділянку, площею 0,14 га, яка є частиною згаданої земельної ділянки військового містечка № 7 у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області і перебуває в державній власності та здійснили на ній самочинне будівництво будівель і споруд, тому просив позов задовольнити.

Справа розглядалася судами різних інстанцій.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.12.2017, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2018, позов залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 16.06.2020 касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задоволено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.12.2017 та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року у задоволенні позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Державного підприємства Міністерства оборони України „Аеропорт Львів-2" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання звільнити та привести в попередній стан самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих будівель і споруд - відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив КЕВ м. Львова, вважає, що рішення ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що земельна ділянка площею 25,9 га у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області перебуває у державній власності та, відповідно до ст. 77 ЗК України, належить до земель оборони, при цьому правові засади та порядок використання земель оборони регламентовані ЗУ «Про використання земель оборони».

Стверджує, що військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно зайнята земельна ділянка площею 0,14 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка № 7 у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області, належить до земель оборони і перебуває у державній власності, на ній проведено самочинне будівництво будівель і споруд.

Вказане підтверджується актом обстеження земельної ділянки військового містечка № 7 у с. Модричі Дрогобицького району від 13.04.2017.

Таким чином, самовільно зайнявши земельну ділянку, яка належить до земель оборони і перебуває у державній власності та здійснивши на такій самочинне будівництво будівель і споруд, відтак таке порушення підлягає усуненню відповідачами особисто або за їхній рахунок.

Покликається на те, що суд відмовив у задоволенні заяви прокурора про долучення додаткових доказів, а саме матеріалів перевірки ГУ Держгеокадастру у Львівській області, де зафіксовано факт порушення відповідачами вимог земельного законодавства у с. Модричі.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Судові витрати покласти на відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник відповідачів ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не прибули, прокурор Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю в іншій справі.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право власності чи користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і таке виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Разом з цим, будь-яких інших доказів на підтвердження права користування земельною ділянкою позивачем надано не було, зокрема право користування земельною ділянкою площею 25,9 га у с. Модричі, Дрогобицького р-ну, за ДП „Аеропорт Львів-2" оформлене лише на підставі наказу начальника Дрогобицького гарнізону від 05.12.2014 № 4.

При цьому, надаючи Державний акт про право постійного користування землею Стрийською КЕЧ району, прокурор не надав доказів на підтвердження викладених у листі КЕВ м. Львова від 31.05.2017 № 3028 обставин, а саме того, що правонаступником Стрийською КЕЧ району є Самбірська КЕЧ району, а правонаступником Самбірської КЕЧ району - КЕВ м. Львова.

Зокрема, суд зазначив, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань будь-які відомості про юридичну особу з найменуванням Стрийська КЕЧ району - відсутні, щодо Самбірської КЕЧ району вказано, що така юридична особа є припинена, будь-які відомості про правонаступників відсутні.

В свою чергу, акт обстеження земельної ділянки військового містечка № 7 с. Модричі Дрогобицького р-ну від 13.04.2017, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог, не дозволяє ідентифікувати конкретне місце розташування спірної ділянки. У вказаному акті зазначено, що площа земельної ділянки становить 25,9 га (держакт Б № року), в ході проведеного обстеження 12.04.2017 встановлено, що приватною особою самовільно захоплено частину земельної ділянки в/м № 7, що орієнтовно становить 0,12 га, а саме будівництво споруди гаражів, однак де саме знаходиться самовільно захоплено частина земельної ділянки на викопіюванні з публічної кадастрової карти України прокурор не вказав.

Інші докази, які б підтверджували, що земельна ділянка, на якій здійснено будівництво житлової споруди гаражів, знаходиться в межах земельної ділянки, на яку видано Державний акт Б № року, в матеріалах справи відсутні, тому у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, суд зазначив, що прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом в межах цієї справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Натомість, не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Таким чином, абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Враховуючи наведене та не вдаючись до правової оцінки спірних правовідносин, які склались у даній справі, по суті таких, з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів виходить із такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 справа № 911/2169/20 Велика Палата відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У цій постанові вказано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Також Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Як зазначалося вище, позов у даній справі прокурор подав в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Державного підприємства Міністерства оборони України «Аеропорт Львів-2», оскільки позовна заява про знесення самочинного будівництва зазначеними суб`єктами не подана, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави.

При цьому, у позові зазначено, що КЕВ м. Львова та ДП Міністерства оборони України „Аеропорт Львів-2" звернулися із листами до військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону щодо пред`явлення відповідного позову прокуратурою.

Слідуючи висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом «jura novit curia» (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, зокрема який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансову реструктуризацію» державне підприємство - підприємство, що діє на основі державної власності, або підприємство, у статутному капіталі якого частка державної власності становить 50 і більше відсотків.

Схоже за змістом положення міститься ц ч. 2 ст. 22 ГК України, якою визначено, що суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

В свою чергу, згідно безкоштовного пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ДП Міністерства оборони України «Аеропорт Львів-2», яке з 28.04.2016 перебуває у стані припинення за організаційно-правової формою, є державним підприємством .

При цьому, КЕВ м. Львова є державною організацією (установою, закладом), засновником якого є Міністерство оборони України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не навів жодних мотивів щодо представництва заступником військового прокурора Івано-Франківського гарнізону інтересів держави, в особі КЕВ м. Львова, ДП Міністерства оборони України „Аеропорт Львів-2", в контексті їхнього статусу, як державних підприємств (компаній) та відсутності у них статусу органа державної влади, тобто суб`єкта владних повноважень.

При цьому, відповідно до пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанці, що у прокурора наявні законні підстави на звернення із цим позовом до суду в інтересах держави в особі КЕВ м. Львова, ДП Міністерства оборони України „Аеропорт Львів-2", оскільки вони зроблені без належного дослідження обставин дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону, у зв`язку із чим частково погоджується з доводами апеляційної скарги, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно (ч. 2 цієї статті).

Залишення заяви без розгляду є формою закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення суду.

За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права, крім того неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, відтак апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без розгляду, що не має наслідком перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, ч. 4 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року - скасувати.

Позов заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Державного підприємства Міністерства оборони України „Аеропорт Львів-2" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання звільнити та привести в попередній стан самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих будівель і споруд - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк