Провадження № 2/686/4163/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Бондарчука В.В.

секретаря Слободян Л.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Фрі Вест», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку,

встановив:

14 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку, посилаючись на те, що з 12 жовтня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. На момент смерті ОСОБА_7 був єдиним учасником приватного підприємства «Фрі-Вест». Під час перебування у шлюбі ПП «Фрі-Вест» придбало у власність нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 . У зв`язку із тим, що ОСОБА_7 ніде не працював статутний капітал сформований не був, власних коштів ним не вкладалось. Спірне нерухоме майно було придбано виключно за кошти отримані в кредит в АТ «УкрСиббанк». Позивачкою, як поручителем за кредитним договором було здійснено оплату вказаного кредиту в повному обсязі. Заочним рішенням Хмельницького міськрайоного суду від 4 листопада 2019 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ПП «Фрі-Вест» про стягнення 1 704 061 грн. На думку позивачки майно приватного підприємства «Фрі-Вест» належить на праві спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим вона має право на половину спірного нерухомого майна. З огляду на принци презумпції спільної сумісної власності позивачка просить її вимоги задовольнити та визнати за нею 67/200 нежитлового приміщення літ «І», «і» загальною площею 272,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , а також на Ѕ частину нежитлового приміщення літ «А-2», загальною площею 501,1 кв.м. по АДРЕСА_1 .

13 липня 2021 року відповідачкою ОСОБА_6 до суду було направлено відзив на позов, в якому вона у задоволенні вимог ОСОБА_1 просила відмовити, оскільки спірне нерухоме майно належить юридичній особі ПП «Фрі-Вест», яке було утворене ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 . На придбане юридичною особою нерухоме майно не може поширюватися правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

28 липня 2021 року представником відповідача ОСОБА_4 до суду було подано відзив на позов, в якому він у задоволенні вимог ОСОБА_1 просив відмовити також з тих підстав, що на майно приватного підприємства режим спільної сумісної власності подружжя не поширюється. Позивачка зверталася до суду із позовом про визнання неправомірними дій нотаріуса, який відмовився видати свідоцтво про право на спадщину щодо спірного нерухомого майна, однак у задоволенні позову у справі №686/5553/20 було відмовлено.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги викладені у позовній заяві підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити з підстав наведених у відзиві.

Представник відповідача ОСОБА_5 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідачка ОСОБА_6 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у ній докази, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на наступне.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2007 року, що підтверджується копією відповідного свідоцтва серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 2007 року.

11.10.2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали шлюбний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А., згідно п.1 якого майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державний реєстрації є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно.

Відповідно до п.п.4,8 Шлюбного договору акції та цінні папери, придбані під час шлюбу, а також дивіденди до них, будь-які корпоративні права набуті під час шлюбу, а також до моменту його укладення, чи сумісного проживання - належать у випадку його розірвання тому з подружжя, на ім`я котрого оформлене придбання акцій та інших цінних паперів чи корпоративних прав. Майно належне одному з подружжя - за даруванням, спадщиною, або придбане іншим шляхом до реєстрації шлюбу або у відповідності з положенням даного договору, не може бути визнане сумісною власністю подружжя, і при відчуженні ( продаж, міна, дарування, здача в оренду, найом) згода другого з подружжя не потрібна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_7 на підставі заяв його спадкоємців ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є сторонами у справі приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. було заведено спадкову справу №22-2019.

Між сторонами виник спір щодо спадкового майна, оскільки позивачка вважає, що нерухоме майно, яке було придбано на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу будівель шляхом викупу, який було укладено 05 грудня 2007 року між Державною компанією «Національна мережа аукціонних центрів» та Приватним підприємством «Фрі-Вест» належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що Приватне підприємство «Фрі-Вест» було засновано ОСОБА_7 та 25 січня 2001 року здійснено його державну реєстрацію.

Відповідно до Статуту підприємства (в редакції від 25 січня 2001 року), останнє засноване на приватній власності (п.1.1 Статуту).

Згідно п.4.1 Статуту власником і засновником підприємства є ОСОБА_7 .

П.5.2 Статуту визначено, що джерелами формування майна підприємства є грошові та матеріальні внески власника, спонсорів, доходи одержані від статутної діяльності, кредити банків та інших кредиторів, придбання майна іншого підприємства, організації, пожертвування окремих громадян.

05 грудня 2007 року між Державною акціонерного компанією «Національна мережа аукціонних центрів» та Приватним підприємством «Фрі-Вест» було укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу будівель шляхом викупу, за яким покупець набув право власності на і нежитлові приміщення в тому числі і спірні літера «А-2» загальною площею 510,1 кв.м., та літера «І», «і» загальною площею 272,6 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 за ціною 1 714 грн 178 грн 40 коп., які покупець зобов`язувався сплатити протягом 30 календарних днів з моменту переходу до нього права власності на об`єкт приватизації.

Право власності на нежитлові приміщення літ «А-2», «І», «і» було зареєстровано за ПП «Фрі-Вест» 25 листопада 2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 січня 2020 року.

19 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та приватним підприємством «Фрі-Вест» було укладено кредитний договір №0, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 1 767 500 грн для придбання нежитлових приміщень під заставу нерухомого майна.

Для забезпечення належного виконання зобов`язань було укладено договори застави нерухомого майна, а також договір поруки №166449 від 19 грудня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_1 взяла на себе відповідальність за невиконання ПП «Фрі-Вест» усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору №0.

ОСОБА_1 , як поручитель виконала зобов`язання за кредитним договором №0 від 19 грудня 2007 року сплативши кредит в сумі 1 704 061 грн 99 коп., що встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 листопада 2019 року у справі №686/18014/19 , яким стягнуто ПП «Фрі-Вест» на користь позивачки 1 704 061 грн 99 коп.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.10.2019 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва в спільному майні подружжя після смерті її чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки між подружжям був укладений шлюбний договір, яким встановлений правовий режим спільного майна подружжя.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04 лютого 2021 року у справі №686/5553/20 в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Оксанюк А.А., ПП «Фрі-Вест» про зобов`язання приватного нотаріуса видати свідоцтво про право власності на частку спільному майні подружжя було відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, яка постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року була залишена без задоволення.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Частиною першою статті 62 ГК України визначено, що підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 цього ж Кодексу).

Частиною першою статті 63 ГК України передбачена класифікація підприємств за ознакою форми власності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.06.2019 у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19) погодилась із висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 917/1887/17, що характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено.

Отже, приватне підприємство - це не окрема організаційно-правова форма юридичної особи, а класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦК України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством.

Згідно частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тому засновники (учасники) наділяють юридичну особу майном, на яке вона набуває право власності.

Пунктом 4 частини першої статті 115 ЦК України визначено, що господарське товариство є власником, зокрема, майна набутого на підставах, що не заборонені законом.

Нерухоме майно було набуто у власність ПП «Фрі-Вест» на підставі купівлі-продажу за рахунок отриманих на підставі кредитного договору від 19 грудня 2007 року укладеного з АКІБ «УкрСиббанк» коштів.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи правову природу набуття права власності на спірне нерухоме майно приватним підприємством «Фрі-Вест», суд не погоджується із доводами позивачки, щодо належності його до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказане нерухоме майно було придбано юридичною особою самостійно, як учасником цивільно-правових відносин, за кошти, що були отримані підприємством за рахунок кредиту, наданого АКІБ «УкрСиббанк», вказане нерухоме майно не було передано власником підприємства як внесок, вклад, розмір статутного капіталу підприємства залишився незмінним з 25 січня 2001 року.

Та обставина, що позивачкою було виконано кредитні зобов`язання ПП «Фрі-Вест» перед АКІБ «УкрСиббанк» за кредитними договором №0 від 19 грудня 2007 року, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, та яким з приватного підприємства на користь ОСОБА_1 було стягнуто 1 704 061 грн 99 коп. свідчить лише про заміну кредитора у грошовому зобов`язанні з огляду на положення ч.2 ст.556 ЦК України та не доводить факт придбання нерухомого майна за рахунок коштів позивачки в період перебування у шлюбі з власником підприємства ОСОБА_7 .

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 дійшла висновку, що право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).

Вирішуючи зазначене в ухвалі Суду від 09.09.2020 питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної в Рішенні Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

У пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас у пункті 2.1 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Отже, передусім статутний капітал та майно приватного підприємства може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не в усіх випадках, а лише за умови, що це майно не є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка (якщо воно отримане, наприклад, у спадок).

В абзаці п`ятому пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України вказано, що вклад до статутного капіталу та виділене зі спільної сумісної власності подружжя майно (кошти) передаються у власність приватного підприємства. Це твердження узгоджуватиметься з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України, у якій вказано, що майно приватного підприємства - це об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, якщо виходити з того, що в резолютивній частині мається на увазі приватне підприємство як єдиний майновий комплекс (про що також йдеться в зазначеному абзаці з посиланням на статтю 191 ЦК України), а не лише як юридична особа.

Отже, проведений аналіз свідчить, що висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).

Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки: перший - коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю; другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що в даному спорі, майно приватного підприємства «Фрі-Вест» належить на праві власності виключно юридичній особі, та об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 бути не може, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

З цих самих підстав не можуть бути задоволені інші вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 67/200 нежитлового приміщення літ «А-2», Ѕ частину нежитлових приміщень літ «І», «і», що розташовані по АДРЕСА_1 .

Судові витрати по справі слід покласти на позивача, з огляду на положення ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.84, 91, 96, 115, 317, 328, 655 ЦК України, ст.ст.57, 60, 70, 93 СК України, ст.ст.62,63, 113 ГК України, ст.ст. 76, 258, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Фрі Вест», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання 67/100 нежитлового приміщення літ «А-2» загальною площею 510,1 кв.м., нежитлових приміщень літ. «І», «і» загальною площею 272,6 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та визнання права власності на 67/200 нежитлового приміщення літ «А-2» загальною площею 510,1 кв.м., та Ѕ частину нежитлових приміщень літ. «І» «і» загальною площею 272,6 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання

АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Приватне підприємство «Фрі Вест», місцезнаходження, вул.Кам`янецька, 16 м. Хмельницький, .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_6 , місце проживання АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Повний текст рішення виготовлено 15 листопада 2021 року.

Суддя: