Номер провадження: 22-ц/813/7322/21
Номер справи місцевого суду: 520/8264/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представників ОСОБА_1 адвоката Гареєва Є.Ш., адвоката Сорокалета С.І.,

позивача ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_2 адвоката Гудз С.С.,

представника служби у справі дітей ОМР Каневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon», апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Пуленко Анни Геннадіївни на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2021 року, в частині позбавлення батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначення їх опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

16 квітня 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 звернулись до Київського районного суду м. Одеси з позовними вимогами, в яких просили позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначали, що ОСОБА_6 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 2007 року, у період якого народились спільні діти. Відповідач вів той спосіб життя, який не поєднується з наявністю малолітньої доньки в сім`ї, не цікавився станом здоров`я дитини, не допомагав позивачці у піклуванні за донькою, ігнорував навіть загальні потреби доньки. Вищезазначене призводило до систематичних сварок та скандалів. Негативне ставлення до своїх батьківських обов`язків та негативне ставлення до позивачки, яка була вагітна вже другою дитиною, стало підставою для розірвання шлюбу, яке було оформлено рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 11.04.2011 року. Після розірвання шлюбу, відповідач виїхав за межі України та проживав за кордоном. Відповідач не допомагав позивачці в утриманні дітей, не здійснював їх виховання, не брав участь у їхньому житті, не цікавився ані фізичним, ані духовним здоров`ям, не супроводжував їх розвиток. Відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Посилаючись на норми сімейного законодавства, враховуючи ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, позивачка просила задовольнити позовну заяву.

06 травня 2019 року до Київського районного суду м. Одеси надійшли уточнення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки, до якого додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , яка померла в день подачі первинного позову, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2019 року дану справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (т.1, а.с.14).

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа 20 травня 2019 року надійшла у провадження судді Чернявської Л.М.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року позов залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (т.1, а.с.73).

04 червня 2019 року представником позивача ОСОБА_2 подано заяву про усунення недоліків позову, в яких представник просив відмовити ОСОБА_6 у відкритті провадження у справі на підставі п.6 ч.1 ст. 186 ЦПК України та відкрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 06 червня 2019 року було відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 , а у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_6 було відмовлено, у зв`язку зі смертю останньої, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1, а.с.54, 99).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення опікуном малолітніх дітей їх діда - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також стягнення на користь дітей аліментів, було задоволено (т.3, а.с.66-68).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат Пуленко А.Г. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2021 року, в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначення їх опікуном позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ухвалення нового рішення у даній справі, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні даних позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с.77-86).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він є батьком ОСОБА_6 , яка декілька разів перебувала у шлюбі, при укладенні шлюбу змінювала своє прізвище на шлюбне, а саме з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ». Від шлюбу у ОСОБА_6 і ОСОБА_1 народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.31, 32-36).

Таким чином, позивач ОСОБА_2 є дідом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно малолітніх дітей, з підстав, які зазначались у первісному позові від 16 квітня 2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року витребувано із Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України (виїзд/в`їзд, місце перетину, дата та час перетину) громадянином Ізраїлю ОСОБА_3 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 за період з 01.01.2010 року по теперішній час.

В свою чергу, 23 жовтня 2019 року від представника відповідача адвоката Гареєва Є.Ш. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що відповідач ОСОБА_3 дійсно мешкає в республіці Ізраїль та регулярно відвідує дітей, зазначив, що систематично здійснював грошові перекази на утримання дітей. Крім того, однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення останнього батьківських прав, посилався на висновки щодо застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України, викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), в частині необхідності встановлення винності у діях батька, який ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків (т.1, а.с.129-133).

У відповідності до Висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування № 1430/01-11 від 25.02.2020 року було вирішено про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у відношенні малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та призначення гр. ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , опікуном дітей (т.2, а.с.214-217).

Проте, 27 березня 2020 року представник відповідача звернувся до суду із додатковими поясненнями, відповідно до яких зазначив про хибність вищевказаного Висновку органу опіки та піклування, яким встановлена доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

10 червня 2020 року від представника позивача адвоката Гудз С.С. до суду надійшло клопотання про залишення окремих позовних вимог без розгляду, в якій він просив залишити без розгляду позовні вимоги про встановлення опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , і призначення опікуном ОСОБА_12 ; про встановлення опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , і призначення опікуном ОСОБА_12 (т.2, а.с.81-82).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2020 року вищевказана зава була задоволена та зазначені позовні вимоги були залишені без розгляду (т.2, а.с.164).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_13 (дівоче прізвище « ОСОБА_7 »), уклали шлюб 07 грудня 2007 року, після чого, ОСОБА_13 змінила прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого міським відділом РАЦС ГУЮ в Одеській області, актовий запис № 2329.

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 була донькою позивача ОСОБА_2 .

Як було вказано вище, від вищезазначеного шлюбу, ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_1 народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та не заперечується сторонами (т.1, а.с.39, 40).

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 11.04.2011 року, ухваленого по справі № 2-2888/11, шлюб між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_1 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Одеським міським відділом ДРАЦС, актовий запис № 4372 і про що було вказано вище.

За змістом п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до предмету доказування вказаної справи входить факт ухилення відповідача ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідач ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль та є громадянином вказаної Держави.

Так, суд виходив із того, що із пояснень відповідача вбачається, що в останнє він приїжджав до дітей у 2017 році, проте постійно спілкувався з дітьми за допомогою месенджерів «Viber» та «Skype».

Також приїздив у вересні 2019 року та у січні 2020 року на засідання комісії з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, заперечував проти позбавлення його батьківських прав, однак з дітьми не зустрічався, мотивуючи це тим, що позивач ОСОБА_2 не дозволив їм зустрічатись і постійно всіляко перешкоджав їх зустрічам.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем ОСОБА_1 свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків.

При цьому судом правильно враховано, що такі життєві умови були обрані відповідачем саме після народження дітей, а тому, оскільки перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Крім того, він мав усвідомлювати, що не зможе надавати допомогу у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що згодом негативно вплине на їх фізичний розвиток як складову виховання; не зможе спілкуватися з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не зможе надавати дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не зможе сприяти засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не зможе виявляти інтересу до внутрішнього світу своїх дітей та створювати умови для отримання ними освіти.

Тобто, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначені факти свідчать саме про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, що є винною поведінкою, в контексті ст. 164 СК України.

В суді апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 пояснив, що на даний час він не має можливості приїхати до дітей в Україну, так як в Державі Ізраїль оголошений локдаун, що перешкодить йому вчасно повернутись до вказаної країни і зберегти свою роботу далекобійником.

Зазначені обставини додатково свідчать про те, що головним для батька малолітніх дітей ОСОБА_1 є не доля його дітей, які залишились без батьківського піклування, а його власна доля і робота в Державі Ізраїль.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , тобто до діда дітей, про їх відібрання, однак рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2021 року в задоволенні його позовних вимог було відмовлено (т.3, а.с.47-50).

Вказане судове рішення залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09.06.2021 року (т.3, а.с.145-148).

Зазначені обставини, як і показання заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, також свідчать про те, що батько малолітніх дітей ОСОБА_1 не має наміру повертатись до дітей в Україну і займатись їх утриманням, вихованням і піклуванням, а лише бажає, щоб вони переїхали до нього, до Держави Ізраїль, не дивлячись на те, що, починаючи з 2018 року, коли захворіла мати дітей ОСОБА_6 , вони залишились без батьківського піклування, яким, починаючи з січня 2019 року займається їх дід позивач ОСОБА_2 .

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги та представників ОСОБА_1 про те, що невідвідування дітей з 2017 року до теперішнього часу відбувається з причини створення перешкод, спочатку з боку матері дітей ОСОБА_6 , потім - з боку позивача ОСОБА_2 , то вони є безпідставними, так як матеріали справи не мають доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які юридично значимі дії задля встановлення порядку побачень з дітьми, усунення перешкод у спілкуванні з ними з боку матері, або дідуся, хоча не був позбавлений такого права.

Надання інформації з месенджеру «Вайбер» та «Skype» щодо листування між ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_6 , а також з малолітніми дітьми не спростовують висновків суду в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що прояв інтересу до життя власних дітей, лише за допомогою телекомунікаційних засобів не є належною реалізацією батьківського піклування.

Крім того, суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 не був позбавлений ані права, ані можливості відвідати місце проживання дітей за власною ініціативною, без попереднього узгодження такого візиту з матір`ю ОСОБА_6 або з дідом ОСОБА_2 .

Наведені факти свідчать про те, що дії відповідача є винними, оскільки відповідач свідомо, без жодних поважних причин не відвідував власних дітей.

Також судом прийнято до уваги, що з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_6 рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 11.04.2011 року їх батько і заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 не проживав з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім`єю, а з 2014 року і по сьогодні він проживає за межами України, та відповідно з вказаного часу не брав та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання.

Зазначені обставини підтверджуються Висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради №1430/01-11 від 25.02.2020 року, яка взяла до уваги інформацію з дошкільних навчальних закладів, повідомлення зі шкіл, довідок з лікувальних закладів, які зазначені у Висновку.

Крім того, згідно інформації щодо перетинання державного кордону України заявником апеляційної скарги ОСОБА_1 в період 2014-2019 років, надану Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України у листі №ЦВ№520/8264/19 від 30.07.2019 року, ОСОБА_1 за період з 2014 по 2019 роки перебував на території України лише з 24.05.2016 року по 19.06.2016 року (25 днів) та з 07.04.2017 року по 16.04.2017 року (8 днів).

Разом з тим, матеріали справи не мають жодного підтвердження того, що батько дітей ОСОБА_1 , відвідуючи Україну, тим чи іншим чином виконував свої батьківські обов`язки щодо малолітніх дітей. Надані відповідачем фотографії, на яких зображено його з дітьми 11.04.2017 року (т.1, а.с.134-45), є доказом лише факту одноразового відвідування дітей за вказані роки і не є підтвердженням виконання останнім батьківських обов`язків протягом 2011-2021 років.

Судом також було взято до уваги те, що після розлучення аж до смерті матері дітей ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), діти залишилися проживати з матір`ю, що цілком влаштовувало відповідача, оскільки останній у цей час займався налагодженням свого життя в Державі Ізраїль, країні яка, як він зазначив, є більш розвинена ніж Україна і Грузія.

Тобто судом було взято до уваги, що батько дітей ОСОБА_1 фактично визнав, що він сам з власної волі залишив дітей та дружину для влаштування свого життя, і у свою чергу жодних обставин, які не залежали від його волі та стали б перешкодами у виконанні останнім своїх батьківських обов`язків іншими учасниками справи або сторонніми особами створено не було.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що ініціювання заявником апеляційної скарги ОСОБА_1 звернень до компетентних органів щодо перешкоджань у спілкуванні з дітьми у 2019 році, відібрання дітей у позивача ОСОБА_2 після подання позову про позбавлення його батьківських прав, є лише способом штучного створення доказів для обґрунтування власної правової позиції у справі та не направлені на реальне виконання батьком дітей ОСОБА_1 батьківських обов`язків.

Разом з тим, судом обгрунтовано встановлено, що позивач ОСОБА_2 з часу загострення хвороби його доньки ОСОБА_6 , з 10 січня 2019 року приїхав до м. Одеси для того, щоб його онуки не залишились без піклування, та по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми малолітніми онуками та після смерті доньки взяв на себе турботу про них.

В інформації від 08.05.2019 року № 57 Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла- Садок»№ 80 зазначається, що за час відвідування дитячого закладу з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , батько ОСОБА_1 увагу вихованню та піклуванню дітей не приділяв, жодного разу в закладі не з`являвся, гроші за харчування дітей не сплачував, успіхами доньки та сина ні в усній, ні в письмовій формі не цікавився.

Аналогічну інформацію надано й адміністрацією «Загальноосвітньої школи № 1-11 ступенів гімназія№ 6», в повідомленні від 14.05.2019 року, із якої вбачається, що батько дітей - ОСОБА_1 в школі не з`явився жодного разу, з вчителями не спілкувався, дітьми не цікавився.

З інформаційної довідки від 14.05.2019 року № 01-03/367 КНП «Дитяча міська поліклініка № 6» Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради, також вбачається, що при проведенні профілактичних оглядів, батька дітей ОСОБА_1 не бачили ані лікарі, ані медсестра.

Із листа Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді Одеської міської ради від 11.10.2019 року № 04/01/2506, із результату психологічної роботи за малолітніми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 бачитись та спілкуватись з батьком не бажають, про що вказано у вищевказаному Висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування № 1430/01-11 від 25.02.2020 року (т.2, а.с.217).

Згідно листа Центру соціальних служб Одеської міської ради №04/01-2539 від 15.09.2020 року з додатками - результати психологічної роботи з малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та результати психологічної роботи з малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , слідує, що діти хочуть жити з дідусем позивачем ОСОБА_2 , з батьком вони не спілкуються (т.3, а.с.2-5).

Крім того, із медичних документів щодо дітей, які додані позивачем до справи, вбачається, що діти мають вади слуху та потребують постійного догляду та лікування. Так, починаючи з 2016 року мати, а у подальшому ОСОБА_16 (родич дітей) систематично відвідували місто Київ для проведення досліджень, профілактики та лікування дітей, у супроводі дітей батько участі не брав, що вбачається з відповідних медичних документів та проїзних квитків (т.2, а.с.184-209).

Суд також обгрунтовано взяв до уваги показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , які в судовому засіданні суду першої інстанції дали пояснення про те, що долею дітей піклувалась лише їх мати ОСОБА_6 , а після того, як вона захворіла а потім померла, долею дітей піклувались свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_19 та дідусь ОСОБА_2 , заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 взагалі не цікавився ні долею своєї колишньої дружини, ні своїх малолітніх дітей (т.3, а.с.20-25, 39-42).

Також є безпідставними доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представників про те, що основною метою позивача ОСОБА_2 є вивезення малолітніх дітей до Грузії, так як з матеріалів справи вбачається, що проживання позивача ОСОБА_2 в іншій країні - Грузії, не перешкодило йому після погіршення стану здоров`я доньки переїхати на постійне місце проживання до м.Одеси України і взяти на себе батьківські обов`язки з виховання, догляду та піклування про онуків.

У свою чергу, проживання заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 в іншій країні Держави Ізраїль використовується лише для виправдання невиконання ним передбачених законодавством України батьківських обов`язків.

Більше того, суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 навіть після смерті колишньої дружини, усвідомлюючи у яких скрутних життєвих обставинах опинилися діти, не приїхав до них на тривалий період, у тому числі на час судового процесу, для налагодження стосунків, піклування і догляду за дітьми.

Тобто, суд першої інстанції правильно і обгрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, не утримував належним чином своїх дітей, не приділяв достатньої уваги їх розвитку.

При цьому суд не взяв за основу судового рішення ту обставину, що ОСОБА_1 змінив країну проживання, що не є підставою для позбавлення його батьківських прав, а дійшов обгрунтованого висновку про те, що батьки не можуть повноцінно здійснювати свої батьківські обов`язки за допомогою телекомунікаційних систем, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування.

Таких правових позицій дотримується і Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, в рішенні «Ілля Ляпін проти Росії» від 30 червня 2020 року (заява (№70879(11), ЄСПЛ вказав, що батько може бути позбавлений батьківських прав у разі тривалої відсутності спілкування батька з дитиною, при цьому порушення ст.8 Конвенції відсутні.

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) та від 24.04.2019 року у справі №331/5427/17 (провадження № 61-12023св18) не є доречними, оскільки вказані правові позиції постановлені за інших фактичних підстав позову. Так у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) у справі було встановлено та доведено наявність об`єктивних перешкод для реалізації відповідачем його батьківських обов`язків, що спричинило неналежне піклування про дитину з підстав, що не залежать від відповідача.

У постанові Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), невиконання батьківських обов`язків мало місце поза волею і без винної поведінки одного з батьків, яка не мала можливості спілкуватися з дочкою через категоричне заперечення останньою щодо цього. Крім того, у справі було встановлено невмотивованість та суперечність інтересам дитини висновку органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, адже останній був обґрунтований виключно поясненнями неповнолітньої дитини, які зводяться до її небажання спілкуватися з матір`ю.

Проте, як було зазначено вище, у даній справі батько малолітніх дітей ОСОБА_1 не здійснював жодних реальних дій щодо спілкування з дітьми, а доказів щодо категоричного заперечення проти виконання батьківських обов`язків суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який послався на практику ЄСПЛ про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Відсутність побачень з дитиною та навіть спроб їх здійснення, свідчить про відсуніть інтересу до дитини з боку відповідача, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Більше того, ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Таким чином, враховуючи необхідність дотримання вищезазначеної пропорційності та ту обставину, що батько дітей ОСОБА_1 ставив перед судом питання про відібрання дітей у дідуся з метою перевезення їх до Ізраїлю, слід зазначити, що у якнайкращих інтересах дітей буде забезпечення їх розвитку у сім`ї позивача ОСОБА_2 , оскільки розрив з позивачем болісно вплине на розвиток та самопочуття дітей.

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Колегія суддів зазначає, що для з`ясування вказаних обставин, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні були допитані неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якості свідків і кожен із них дав суду пояснення, що вони проживають з дідусем (позивачем ОСОБА_2 ), батька фактично не знають і не бажають, щоб він піклувався про них, надавав їм матеріальну допомогу і займався їх вихованням, у тому числі не бажають переїздити до іншої країни Ізраїль.

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що окрім того, що батько дітей ОСОБА_1 фактично ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, на теперішній час ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_1 та після смерті доньки взяв на себе турботу та піклування про дітей, за час проживання зарекомендував себе з позитивного боку.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, який з посиланням на ст. 60 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що при розгляді даної справи встановлено, що малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позбавлені батьківського піклування, а тому призначив опікуном вищевказаних малолітніх дітей позивача ОСОБА_2 , враховуючи при цьому Висновок № 1430/01-11 від 25.02.2020 року органу опіки та піклування.

Також суд обгрунтовано роз`яснив, що батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Суд також правомірно вказав, що відповідно до ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Враховуючи вимоги діючого законодавства України та аліментний обов`язок батька дітей, суд дійшов обгрунованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь дітей аліменти в розмірі 1300 грн. на кожного щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням законної сили та до повноліття кожного із дітей.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в апеляційному порядку не оскаржується.

Слід також зазначити, що оскільки при зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено судовий збір у сумі 1536,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (т.1, а.с.47), то у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України зазначені грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а судовий збір у сумі 908 грн. підлягає відшкодуванню з відповідача на користь держави.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Пуленко Анни Геннадіївни залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра