Справа № 443/568/17 Головуючий у 1 інстанції: Сливка С.І.
Провадження № 22-ц/811/1360/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Жидачівська міська рада Львівської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому, як працівнику Жидачівського райвідділу міліції, де він працював кінологом, рішенням Жидачівської міської ради від 04 січня 1997 року виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Стверджує, що в житловому будинку АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_1 , яка відвідує його сусідку, що є особою похилого віку, отримує її пенсію, купує для неї продукти харчування, вважаючи себе її опікуном. Зазначає, що ОСОБА_1 закрила хвіртку з вулиці, що веде до будинку АДРЕСА_3 на ланцюг і на два навісні замки (колодки), чим порушила його доступ до квартири, а на його прохання відкрити хвіртку категорично відмовлялася, при цьому ображаючи його, доказуючи, що він не має жодного права на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначає, що квартира є комунальною власністю, а він є квартиронаймачем на підставі договору найму від 30 січня 1997 року, укладеного між ним та балансоутримувачем Жидачівським управлінням будинками. Наголошує, що з цього приводу звертався до поліції та Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства, однак вони не змогли вирішити проблему, оскільки відповідачка своїми протиправними діями продовжує порушувати його право на вільне користування житлом, вільного доступу до квартири. З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житлом квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття навісних замків та ланцюга з хвіртки, через яку є вхід до житлового будинку, у якому знаходиться його квартира.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 житлом квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття навісних замків та ланцюга з хвіртки, яка веде до будинку АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640,00 гривень витрат на сплату судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що негаторним позовом є позов власника, який є фактичним володільцем майна до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном, відтак такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав саме власника, а позивач не є власником квартири АДРЕСА_1 , про що він сам зазначає в позовній заяві. Зазначає, що суд першої інстанції помилково покликається на ордер № 24, як на підставу вселення позивача у вищезазначену квартиру, оскільки ордер на спірну квартиру не видавався, так як сім`я ОСОБА_4 не перебувала на квартирному обліку, що встановлено рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2012 року у справі № 1307/1796/2012, яке набрало законної сили. Вказує, що позивачем не надано доказів надання згоди наймодавця на проживання у спірній квартирі після закінчення строку дії договору найму, який закінчився 30 січня 2000 року, а відтак позивач, на її думку, самоправно без будь-яких правових підстав користується чужим майном. Вважає, що позивач не зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 та фактично там не проживає, а тому суд першої інстанції прийшов до невірних висновків, що порушено право позивача на користування спірним майном. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття навісних замків та ланцюга з хвіртки, що веде до житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача, як користувача вказаної квартири, є порушеними внаслідок дій відповідачки, яка чинить йому перешкоди у користуванні належною йому квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 Конституції України і частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.5 ст. 9 ЖК Української РСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилався на Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, на рішення ЄСПЛ.

Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює і право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП)від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див.рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору, укладеного 30.01.1997 року зі строком дії до 30.01.2000 року проживає у квартиру АДРЕСА_1 , яка надана у безстрокове користування /а.с.7/.

Пунктом 10 вказаного договору передбачено, що договір може бути розірвано на вимогу наймодавця лише на підставах, встановлених Законом, і тільки в судовому порядку.

Як вбачається з договору найму від 30.01.1997 року, такий укладено на підставі ордеру №24, виданого виконавчим комітетом Жидачівської міської ради народних депутатів в січні 1997 року, що спростовує доводи апелянта про те, що ордер позивачу не видавався.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30.11.2012 року відмовлено в задоволенні позову Жидачівського МВУКГ до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Жидачівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно /а.с.3/.

Цим же рішенням встановлено, що відповідачі вселились в спірну квартиру на підставі договору найму від 30.01.1997 року, відповідно до рішення виконкому Жидачівської міської ради від 04.01.1997 р. за розглядом письмового звернення від 01.12.1996 року начальника Жидачівського РВ УМВСУ у Львівській області про виділення однокімнатної квартири у м. Жидачеві ОСОБА_2 інспектору-кінологу, а також встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на протязі 15 років проживають у квартирі АДРЕСА_4 .

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що відповідач шляхом встановлення ланцюга та замків на хвіртці, яка веде до житлового будинку АДРЕСА_3 , в якому він на законних підставах користується квартирою, перешкоджає йому у вільному доступі до будинку, а відтак і до квартири АДРЕСА_4 , що розташована у цьому житловому будинку.

Такі доводи позивача підтверджуються наступним.

Так, зі змісту листа начальника Жидачівського МВУКГ від 12.01.2016р., адресованого начальнику Жидачівського ВП Стрийського ВП вбачається, що заявник просить Жидачівське ВП вжити заходів для усунення перешкод в користуванні майном, що є комунальною власністю та усунення перешкод у доступі сім`ї ОСОБА_2 до житлового приміщення по АДРЕСА_5 при зверненні гр. ОСОБА_2 /а.с.4/.

У листі зазначено, що ОСОБА_1 , яка проживає в житловому будинку АДРЕСА_2 провокує та створює постійні скандали із гр.. ОСОБА_2 щодо користування прибудинковою територією та земельною ділянкою, закрила вхід до будинку АДРЕСА_3 , повісила колодку на вхідних воротах, чим перешкоджає сім`ї ОСОБА_4 користуватися квартирою, що є у комунальній власності. Працівниками МВУКГ у присутності комісії розірвано ланцюг та знято колодку на воротах до житлового будинку по АДРЕСА_3 , так як добровільно відкрити колодку гр. ОСОБА_1 відмовилася.

У листі зазначено, що гр. ОСОБА_1 знову повісила ланцюг та дві колодки на воротах до будинку АДРЕСА_3 , тим самим перешкоджає у користуванні комунальною власністю та доступу сім`ї ОСОБА_2 до житлового приміщення.

З акту, складеного 04 січня 2016 року, вбачається, що в присутності заступника міського голови Гаврильчука Я.Г., начальника Жидачівського МВУКГ, інспектора Жидачівського відділення поліції Боднар Х.Р., заявника ОСОБА_5 проведено відкриття працівниками МВУКГ шляхом розірвання ланцюга на воротах по АДРЕСА_3 для забезпечення вільного доступу заявниці до житла. Така дія проведена через незгоду громадянки ОСОБА_6 добровільно відкрити ворота, ОСОБА_1 , попереджено про неправомірність її дій /а. с. 5/.

З комісійного акту, складеного 22.01.2016 року, вбачається, що при намаганні ввійти на подвір`я будинку по АДРЕСА_3 , мешканка сусіднього будинку ОСОБА_1 чинила перешкоди, не допускала до входу, зачинивши хвіртку ланцюгом та навісними колодками. Проникнути на подвір`я комунального будинку АДРЕСА_3 комісії не вдалося через перешкоди, які чинила ОСОБА_1 /а. с. 6/.

З матеріалів перевірки за зверненням ОСОБА_2 від 09.06.2020 року вбачається, що останній звертався до Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу чинення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житлом по АДРЕСА_4 , за результатами якої встановлено відсутність в діях ОСОБА_1 ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. Одночасно ОСОБА_2 роз`яснено та рекомендовано для вирішення порушеного питання звернутися в порядку цивільного судочинства в Жидачівський районний суд Львівської області /а.с.61-68/.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 встановила огорожу з вулиці на подвір`я будинку АДРЕСА_3 на підставі листа Жидачівського МВУКГ, яке погодило встановлення огорожі для облаштування прибудинкової території будинку АДРЕСА_3 ./а.с.45/.

Факт встановлення ОСОБА_1 вказаної огорожі визнається сторонами та підтверджується наданими фотографіями /а.с.49/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що зазначені позивачем обставини чинення відповідачкою перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 підтверджені позивачем вищезазначеними належними та допустимими доказами, і окрім цього відповідач не заперечувала факт закриття хвіртки на ланцюг та два навісних замки, в судовому засіданні визнала той факт, що вона дійсно закрила хвіртку, яка веде до будинку АДРЕСА_3 на ланцюг і два навісні замки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , вважаючи свої дії правомірними, посилалася на те, що позивач та члени його сім`ї не мають права на користування квартирою АДРЕСА_1 , а відтак і не повинні мати доступу до цього житлового будинку.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що законність, правомірність користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , відповідачем не спростована, а її твердження щодо неправомірного користування ОСОБА_2 квартирою, є лише припущенням.

А відтак, вірними та обгрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , як законний користувач квартири АДРЕСА_1 , має право на користування вказаним житлом та відповідно вправі вимагати усунення перешкод, які йому чиняться у здійсненні ним права користування квартирою.

Оскільки право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 не визнано неправомірним в судовому порядку, безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що оскільки позивач не є власником квартири, він не вправі вимагати усунення порушень права користування цією квартирою.

Доводи апелянта про те, що строк дії договору найму закінчився 30 січня 2000 року, а тому позивач користується чужим майном без будь-яких правових підстав, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки користування позивачем чужим майном, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , що є у комунальній власності, не порушує прав ОСОБА_1 , а рішення суду щодо незаконності користування ОСОБА_2 цією квартирою з тих підстав, що закінчився строк дії договору найму квартири, матеріали справи не містять.

Відсутність реєстрації ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не дає права відповідачці чинити будь-які перешкоди позивачу у доступі до житлового будинку АДРЕСА_3 , в якому знаходиться квартира, права на користування якою позивач у встановленому законом порядку не позбавлений.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 має право на користування житловим будинком АДРЕСА_3 , а відтак суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що ОСОБА_1 , протиправно, без жодних правових підстав на те, закривши хвіртку з вулиці, яка веде до вищезгаданого житлового будинку, на ланцюг і два навісні замки, порушила вільний доступ до квартири АДРЕСА_4 вказаного будинку, чим чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житлом шляхом обмеження доступу до будинку, тим самим порушує його законні права та інтереси, а тому вірним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 , як законний володілець квартири АДРЕСА_1 , маючи законне право на користування вказаним житлом, вправі вимагати усунення перешкод, які йому чиняться відповідачем, а відтак підставно вважав вимоги позивача про усунення перешкоди в користуванні будинком обґрунтованими.

На думку колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції про під ставність позову ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги про те, що ордер №24 як на підставу вселення позивача у квартиру АДРЕСА_1 не видавався, що, як стверджує апелянт, встановлено рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2012 року, оскільки про наявність ордеру № 24 зазначено в договорі найму від 30.01.1997 року, питання видачі ордеру не було предметом судового розгляду у справі №1307/1796/2012, крім цього, відсутність ордеру не було підставою для звернення до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення.

Крім цього, колегія суддів вважає, що зазначена обставина рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2012 року не встановлена, у рішенні лише зазначено, що з пояснень представника Жидачівської міської ради вбачається, що ордер на спірну площу не видавався, так як сім`я ОСОБА_4 не перебувала на квартирному обліку.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк