1Справа № 335/1825/21 2/335/1368/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзеський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Макарова В.О.,

за участю секретаря судового засідання Лиса Ю.О.,

представника позивача адвоката Димитрашко Д.В.,

представника відповідача Якушева С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Працевитого Г.О., завернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

07.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - банк, відповідач) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPO0GA на суму 89 600,00 доларів США.

Фактично позичальнику через касу банку було видано грошові кошти в розмірі 452 480,00 грн., замість 89 600,00 доларів США.

Згідно п. 1.1. Кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1. цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором зазначені у розділі 7 договору.

Пунктом 3.6. Кредитного договору встановлено обов`язок сплати позичальником на користь банку щомісячну винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п. 7.1. даного Договору. За які саме послуги банк отримує вказану винагороду, договором не зазначається.

Пунктом 7.1. Кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07.11.2007 року по 07.11.2027 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі - Кредит) у розмірі 108 800,00 доларів США на наступні цілі 89 600,00 доларів США - кредит під заставу житла, а також у розмірі 19 200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом: відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору.

Періодам сплати вважати період з «2» по «7» число кожного місця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди) що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку, а саме щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 115,86 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

При цьому, у вказаному платежу не зазначається, яка саме сума коштів йде на погашення тіла кредиту, відсотків та комісії окремо, що унеможливлює розрахування вказаних сум в момент підписання договору.

Графіку погашення кредиту із зазначенням сукупної вартості кредиту, банк позичальнику не надавав між сторонами графік погашення кредиту не підписувався.

Розмір комісії в розмірі 0,2% від суми кредиту в місяць становив 179,20 доларів США в місяць (89600*0,2%). За період з часу укладання договору позичальником було сплачено 154 платежі за комісією, всього на суму 27 596,80 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Також, банком було безпідставно стягнуто на свою користь комісію за надання кредиту в розмірі 3,00% від суми кредиту - 2 688,00 доларів США (89600*3%).

Вказані суми, що були сплачені позичальником на користь банку безпідставно були зараховані банком в рахунок погашення комісії, а не погашення тіла кредиту, в зв`язку з чим, заборгованість за тілом кредиту та за відсотками є завищеною, що порушує права споживача на належну та справедливу послугу щодо надання споживчого кредиту.

Позивач наголошує, що як зазначалося вище, пунктами 3.6., 7.1. Кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язується сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, сплачувати щомісячно на користь баку суму комісії (винагороди) в розмірі 0,20% від суми кредиту, що становить 179,20 доларів США на місяць.

В день укладання договору позичальником було сплачено комісію за надання кредиту в розмірі 2 688,00 доларів США, та в подальшому позичальником було сплачено на користь банку вже 27 596,80 доларів США в якості щомісячної комісії.

Але, позивач вважає, що стягнення комісій за споживчим кредитним договором суперечить вимогам законодавства, яке діяло на момент укладання договору, виходячи з наступного.

Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначається Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного виробу. Інформація повинна бути надана споживачеві на придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як передбачено ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредиту, в тому числі про орієнтовану сукупну вартість

Згідно з ч. 4 вказаної статті, в кредитному договорі повинна зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно із частиною 1 статті 55 Закону про банки та банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України «Про Національний банк України», статтей 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів та забезпечення надання банками споживачам повної інформації про сукупну вартість кредиту Правління Національного банку України постановою від 10.05.2007 року № 168 затвердило Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які були чинними на день укладання кредитного договору.

Згідно п. 1.2. Правил, ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Пунктом 1.3 Правил зазначається, що банки зобов`язанні забезпечувати виконання цих правил.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на момент укладання спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживач.

Ч. 1, другої статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23, статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банком забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладання спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Таким чином, позивач вважає, що оскільки умови Кредитного договору щодо сплати на користь банку комісії (винагороди) за надання фінансового інструменту суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», вони є нікчемними та недійсними.

Крім того, згідно п. 7.1. Кредитного договору, датою остаточного повернення кредиту є 07.11.2027 року.

Пунктом 2.3.7. Кредитного договору встановлено право банку стягнути Кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1. даного Договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставне майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3. (в т.ч. порушенні позичальником зобов`язань, передбачених умовами договору щодо погашення кредиту, сплати відсотків в порядку, сумах і строки, передбачені п. 7.1. та п 2.3.3. цього договору).

Пункт 7.1. Кредитного договору передбачав щомісячне погашення заборгованості по кредиту у сумі 1 115,86 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсотками, винагороди, комісії.

Позивач також зазначає, що 05.05.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вже звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотеки банком від імені власника.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначається, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокове виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У вказаній позовній заяві від 05.052009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагав дострокове повернути всю суму кредиту за кредитним договором № ZPO0G від 07.11.2007 року у розмірі 95 025,83 доларів США, шляхом звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову.

Отже, позивач вважає, що пред`явленням позову 05.05.2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ КБ «ПриватБанк» реалізував своє право на дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, при цьому вказаний строк слід обраховувати з моменту пред`явлення вказаної позовної заяви - 05.05.2009 року.

В подальшому, АТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся до ОСОБА_1 із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договорам, до якого долучено розрахунок боргу, з якого з`ясувалося, що банк безпідставно продовжив нарахування відсотків після 05.05.2009 року, що суперечить ст. 1050 ЦК України.

Вказані дії банку позивач просить суд визнати незаконними.

Окрім того, як вбачає позивач з розрахунку заборгованості, банком продовжувалися нараховуватися відсотки та штрафні санкції по кредиту після зміни строку кредитування, шляхом пред`явлення позову 05.05.2009 року.

Але 28.03.2018 року постановою Великої палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 в порядку ст. 416 ЦПК України було зазначено висновок про недопустимість нарахування відсотків та неустойки за кредитом, строки повернення якого минув.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом (п. 54 постанови), то після 05.05.2009 року (після спливу строку кредитування) позивач не міг нараховувати відсотки та штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, нараховані кредитодавцем (позивачем) проценти та пеня після 05.05.2009 року є неправомірними, а тому сума заборгованості є суттєво завищеною, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Щодо вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, позивач зауважує, що в зв`язку з незаконним стягнення комісії за кредитним договорам, банком незаконно було отримано кошти в розмірі 2 688,00 доларів США в день укладання договору та 27 596,80 доларів США - комісії у вигляді щомісячних платежів по кредиту, а всього 30 284,80 доларів США.

Внаслідок того, що банком не зараховувалися вищезазначені платежі в рахунок погашення тіла кредиту, згідно черговості, встановленої п. 3.2. кредитного договору.

Оскільки проценти за кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитним договорам, з моменту укладання договору сума нарахованих процентів на тіло кредиту є завищеними, та відсотки потребують перерахунку.

Оскільки щомісячний платіж за кредитом згідно п. 7.1 Кредитного договору становить 1 115,86 доларів США, і він складається з суми платежів за тілом кредиту, процентами та комісіями (які визнані незаконними), умови договору про розмір щомісячного платежу в розмірі 1 115,86 доларів США суперечить закону та є недійсною.

Таким чином, посилаючись на викладене, позивач (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив визнати недійсним пункт 3.6. кредитного договору № ZPOGA від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним пункт 7.1. кредитного договору № ZPOGA від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, а також в частині обов`язку позичальника надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 115,86 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № ZPOGA від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , шляхом зарахування сплаченої комісії в розмірі 2 688,00 доларів США в день укладання договору та 21 504,00 доларів США - комісії у вигляді щомісячних платежів по кредиту, а всього: 24 192,00 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту згідно строків внесення вказаних платежів на користь банку, з відповідним перерахунком нарахованих відсотків за кредитом. Визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині нарахування відсотків з 05.05.2009 року, після реалізації кредитором права на дострокове стягнення боргу шляхом пред`явлення позову, за кредитним договором № ZPOGA від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2021 року, відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

13.04.2021 року до суду від відповідача АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, незаконними, та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, представник відповідача у відзиві зазначив про те, що 07.11.2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 було укладений кредитний договір № ZPOGA, згідно умов якого (пункт 7.1. цього договору) банк надав позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в сумі 108 800,00 доларів США на наступні цілі: кредит під заставу житла - 89 600,00 доларів США та на сплату страхових платежів - 19 200,00 доларів США з терміном повернення кредиту по 07.11.2027 року включно, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Щомісячно позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 1 115,86 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, виногради.

Позивач обґрунтовує незаконність винагороди за надання фінансового інструменту положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, але ще 10.06.2017 року вказана Постанова НБУ втратила чинність на підставі Постанови Правління НБУ від 08.06.2017 року № 49 і у ній новій Постанові відсутні будь-які обмеження для банків щодо встановлення комісійної винагороди за надання кредиту у кредитних договорах.

До того ж, положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містять умови тощо, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, у якому зазначена умова щодо обов`язку сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту.

Більш того відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Позичальник тривалий час (120 щомісячних платежів) сплачувала цей платіж - «винагороду», а тому її дії свідчать про визнання його законності та обгрунтованості (ст. 642 ЦК України).

Крім того, відповідач вважає безпідставною та взагалі необґрунтованою позовну вимогу «в частині визнання недійсним обов`язку позичальника надавати банку щомісячний платіж у сумі 1 115,86 доларів США», бо складовою частиною вказаного платежу є не тільки щомісячна винагорода/комісія за надання фінансового інструменту, яка дорівнює лише розміру у сумі 179,20 доларів США, то яким чином та на якій правовій підставі можливо повністю звільнити позичальника від сплати щомісячного платежу.

До того ж, відповідач звертає увагу суду, що 07.11.2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ZPOGA, а тому якщо суд не прийме до уваги всі аргументи відповідача щодо законності винагород, то просить суд до цих позовних вимог (лише у випадку, якщо вирішить задовольнити ці позовні вимоги), керуючись ст.ст. 257, 261, 267 УК України, застосувати позовну давність як самостійну окрему правову підставу та відмовити у задоволенні цих позовних вимог, бо пройшло більше 13 років з дати укладання цього договору та датою подання ОСОБА_1 цього позову.

Щодо позовної вимоги - «застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором шляхом зарахування сплаченої комісії в розмірі 2 688,00 доларів США в день укладання договору та 27 596,80 доларів США - комісії у вигляді щомісячних платежів по кредиту, а всього 30 284,80 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту згідно строків внесення вказаних платежів на користь банку з відповідним перерахунком нарахованих відсотків за кредитом», то відповідач звернув увагу суду на те, що позивачем не надано до суду жодного письмового доказу - касового платіжного документа, який би підтверджував, що ОСОБА_1 дійсно сплатила на користь ПриватБанка суму у розмірі 2 688,00 доларів США, в день укладання договору як ПриватБанку суму у розмірі 2 688,00 доларів США, в день укладання договору як винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту.

Станом на час подання відзиву, представником банку не знайдено будь-якого підтвердження сплати ОСОБА_1 у листопаді 2007 року винагороди у розмірі 2 688,00 доларів США.

До того ж, згідно статті 182-а (порядковий номер 221) розділу ІV «Операційна діяльність» частини 12 «Касові операції» Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України, затверджених Постановою Правління НБУ від 27.11.2018 року № 130, касові документи (рахунки, касові ордери, доручення, платіжні документи, накладні, квитанції) повинні зберігатися у банку лише 5 років, а з дати укладання кредитного договору та нібито сплати вказаного платежа пройшло більше 13 років, а тому знайти такий касовий документ є неможливим.

При цьому, позивачем надана банківська виписка за кредитним договором за період з 07.11.2007 року по 29.01.2021 року в підтвердження сплати позичальником щомісячної винагороди/комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту або 179,20 доларів США, що нібито дорівнює в загальному розмірі 27 596,80 доларів США.

Однак, у вказаній банківській виписці відображена майже повна та достовірна інформація щодо сплати ОСОБА_1 цієї комісії/винагороди, але є певні математичні помилки, які слід відмітити і тому відповідач надає суду розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 14.09.2020 року у якому точно та детально відображені всі погашення кредиту.

Відповідач зазначає, що помилки у виписці наступні.

Так, на сторінці № 1 виписки - дата - 12.06.2008 року у стовпчику «Погашення комісії» зазначена сплата суми 182,38 доларів США, але насправді до цієї суми помилково включено погашення пені в сумі 3,18 доларів США, бо було насправді погашено комісію в розмірі 179,20 доларів США і наперед банк не може прийняти від позичальника більший розмір щомісячної комісії, аніж встановлений договором.

Так само, на сторінці № 2 виписки - дата - 27.06.2008 року у стовпчику «Погашення комісії» зазначена сплата 17,41 доларів США, але насправді було сплачено пеню у цьому розмірі.

І остання помилка - на сторінці № 2 виписки під датою 24.11.2008 року у стовпчику «Погашення комісії» зазначена сплата 22,29 доларів США, але насправді було сплачено пеню у цьому розмірі.

Однак, ці незначні помилки на загальну суму 42,88 доларів США не можуть пояснити яким чином позивач дійшов до взагалі невірного підрахунку загальної суми сплаченої ОСОБА_1 щомісячної винагороди/комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 179,20 доларів США, яка дорівнює 27 596,80 доларів США, бо навіть у виписці та розрахунку чітко можна простежити та підрахувати по стовпчикам щодо сплати цієї комісії, що ОСОБА_1 за весь час дії кредитного договору здійснила всього 120 щомісячних платежів, але ж ніяк не сума у розмірі 27 596,80 доларів США.

До того ж, відповідач звертає увагу суду, що за всіма банківськими виписками та розрахунками 16.11.2017 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж за кредитним договором, в тому числі по сплаті щомісячної винагороди/комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 179,20 доларів США і тому якщо суд не прийме до уваги всі аргументи відповідача щодо законності винагороди, то просить суд до цих позовних вимог (лише у випадку, якщо суд вирішить задовольнити ці позовні вимоги), керуючись ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України, застосувати позовну давність як самостійну окрему правову підставу та відмовити у задоволенні цих позовних вимог, з тих підстав, бо: 1) у листопада 2007 року ОСОБА_1 нібито сплатила на користь ПриватБанку суму у розмірі 2 688,00 доларів США як винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту, тобто пройшло більше 13 років з дати укладання цього договору і нібито сплати цієї винагороди та датою подання ОСОБА_1 цього позову; 2) 16.11.2017 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж за кредитним договором, в тому числі по сплаті щомісячної винагороди/комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 179,20 доларів США, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності ОСОБА_1 звернулась до суду.

Щодо зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором шляхом зарахування сплаченої комісії 30 284,80 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту, то вказана вимога на думку відповідача прямо суперечить умовам кредитного договору (пункт 3.2) та ст. 534 ЦК України, якими передбачена черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями і згідно яких сума боргу за наданим кредитом погашається в останню, а не в першу чергу.

Окрім того, щодо законності нарахування процентів та пені після звернення до суду ПриватБанком у травні 2009 року, то відповідач зазначив, що дійсно у травні 2009 році ПриватБанк звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення через порушення позичальником умов цього кредитного договору.

Однак, в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 погасила на той час прострочену заборгованість за кредитним договором та знову увійшла в Графік погашення кредиту, то представником банку була подана до суду заява про залишення позовної заяви без розгляду і 10.11.2009 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя у складі головуючого судді Геєць Ю.В. прийнята ухвала суду по цивільній справі № 2-2478/2009 про залишення цієї позовної заяви без розгляду.

Але відповідач наголошує, що им зверненням до суду у травні 2009 року банк не реалізував своє право на дострокове виконання зобов`язань позичальникам за кредитним договором, а тому має право нараховувати проценти та пеню після цього звернення до суду, що обґрунтовується наступним.

По-перше, до жовтня 2020 року ПриватБанк жодного разу не надсилав позичальникові ОСОБА_1 жодної письмової вимоги щодо дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, саме з вимогою повністю сплатити борг за кредитом і доказів цього позивачем не надано.

По-друге, звернення стягнення на предмет іпотеки не є тотожним стягненням боргу та не завжди за рахунок продажу предмету іпотеки кредитор може повністю отримати задоволення/погашення своїх вимог.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі № 821/107/15-г вказаний наступний висновок: якщо внаслідок судового стягнення предмета іпотеки у кредитора залишається непогашена заборгованість за основним зобов`язанням, то основне зобов`язання не припиняється відповідно до положень ст. 599 ЦК України. Така правова позиція ВП ВС узгоджується зі змістом п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

По-третє, у Постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 705/2298/15-ц (провадження № 61-10593св18, зазначено, що «колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, шо шляхом продавлення позову про звернення стягнення на предмет застави банк реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки вказане рішення стосується не дострокового стягнення кредиту, а звернення стягнення на заставу, згідно з яким кредитна заборгованість погашається лише в межах вартості предмета застави.»

По-четверте, якщо вищевказані аргументи є достатніми, то відповідач вважає, що у цьому випадку, можливо засовувати аналогію закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України) у відповідності до ст. 265 ЦК України згідно якої залишення позову без розгляду не зупиняє перебіг позовної давності, тобто особливого юридичного значення подання позову до суду і подальше його залишення без розгляду не є суттєвою обставиною для подальших правовідносин сторін за договором.

На підставі вищевикладене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Також АТ КБ «ПриватБанк», керуючись ст. 43 ЦПК України, ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України, просив суд лише у випадку, якщо суд побачить правову підставу та відмовити позивачеві з цього приводу у задоволенні позовних вимог.

30.04.2021 року до суду від представника позивача адвоката Працевитого Г.О. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої представник зазначив, що оскільки умови Кредитного договору щодо сплати на користь банку комісії (винагороди) за надання фінансового інструменту є незаконними, нікчемними, та суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ України від 10.05.2007 року № 168, позивачем було пред`явлено вищевказану позовну заяву, в якій остання обґрунтовує свої вимоги нормами зазначених Законів та Правил, які були чинними на день укладання кредитного договору.

Відтак, посилання представника відповідача на те, що вимоги закону та Правил, які визначають незаконність вищевказаної винагороди втратили чинність 10.06.2017 року є помилковим та не підлягають врахуванню.

Щодо застосування положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних відносин та дії законодавства у часі, представник банку зазначає, що положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 не можна керуватися в даній справі, оскільки вказана постанова НБУ втратила чинність 08.06.2017 року. Але представник позивача звертає увагу суду, що вказана позиція представника банку свідчить про незнання представника з елементарними положеннями щодо дії законів в часі, або про намагання ввести суд в оману такими поясненнями, оскільки постанова НБУ від 10.05.2007 року № 168 діяла на момент вчинення оскаржуваного правочину, а факт втрати чинності вказаної постанови з 08.06.2017 року жодним чином не впливає на дію вказаного нормативного акту та його обов`язковість на момент укладання кредитного договору 07.11.2007 року.

Посилання представника банку та положення ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» також на думку представника позивача свідчить про намагання ввести суд в оману шляхом викривлення тексту Закону, оскільки представник цитує норму закону як «банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги», коли фактично в редакції Закону, що діяла на момент укладання кредитного договору, текст закону містив наступне: «Комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях».

Комісія банку по операціях (наприклад комісія при розрахунках, здійсненні платежів в касі, тощо, не є тотожною незаконній комісії за погашення кредиту, про що зазначається у позові.

Так позиціями Верховного суду зазначається про незаконність та нікчемність умов кредитних договорів, укладених в період з 10.05.2007 року по 08.06.2017 року, щодо стягнення плати за обслуговування кредиту (в тому числі комісій, винагород та інших видів платежів).

Верховний суд в постанові від 01.04.2020 року у справі № 583/3343/19 висловив правову позицію, згідно якої «Положення кредитного договору, яким позичальнику встановлюється плата за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», є несправедливими та підлягає визнанню недійсним.»

У справі від 25.09.2013 року № 6-80цс13 суд зазначив, що «Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень недійсними.»

В постанові Верховного Суду від 09.12.2019 року у справі № 524/5152/15-ц по справі за аналогічним кредитним договором, укладеним з АТ «ПриватБанк» зазначається: «Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично надання кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.»

В зв`язку з цим, позивач вважає фактично доведеним незаконність та нікчемність умов договору щодо стягнення з позичальникам комісії за видачу кредиту та винагороду за щомісячний фінансовий інструмент.

Посилання представника банку та ст. 642 ЦК України щодо «визнання таким умов законними в зв`язку з виконанням договору протягом тривалого часу» свідчать лише про те, що позичальник, як слабка сторона договору, тривалий час довіряла тому, що найбільший банк України не буде займатися обманом клієнтів та стягувати з позичальника надмірні кошти за послуги, що фактично банком не надаються. При цьому, про порушення своїх прав позичальник дізналася лише в кінці 2020 року, після звернення до адвоката та отримання якісної правової допомоги.

Чинним Законодавством, в тому числі статтею 642 ЦК України (яка регулює лише порядок укладання договорів) не передбачено можливості «визнання» явно незаконної умови договору шляхом її виконання, навіть протягом тривалого часу такого виконання, оскільки це б порушувало права особи на належний судовий захист, та відповідно, принципи добросовісності та законності цивільного судочинства.

Представник банку зазначає, що безпідставною є позовна вимога про визнання недійсним умови договору про сплату позичальником обов`язкового платежу в розмірі 1 115,86 доларів США щомісяця.

Позивач зазначає, що оскільки вказаний щомісячний платіж складається з незаконної комісії по кредиту в розмірі 179,20 доларів США, скасування такої комісії відповідно впливає і на розмір щомісячного платежу, що встановлений договором.

Таким чином, розмір щомісячного платежу в розмірі 1 115,86 доларів США також є незаконним та підлягає зменшенню шляхом укладання між сторонами додаткової угоди.

Щодо розрахунку сплаченої комісії та уточнення позовної заяви в цій частині, представник позивача зазначив, що пунктом 7.1. кредитного договору було встановлено розмір одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати.

Так, комісія за надання кредиту у розмірі 3,00% від суми кредиту складала 2 688,00 доларів США (89600*3%), а розмір щомісячної комісії (0,2% від суми кредиту в місяць) становив - 179,20 доларів США в місяць (89600*0,2%).

Перевіривши розрахунок заборгованості банку, з якого позивачем було розраховано розмір сплаченої комісії, встановлено, що при підрахунку сплаченої позивачем комісії було допущено помилку, та правильною сумою сплаченої щомісячної комісії (0,2% від суми кредиту в місяць) відповідно до 16 колонки розрахунку заборгованості «Сплачено комісії» є - 21 504,00 доларів США.

Таким чином, зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту підлягає сума 24 192,00 доларів США (2 688,00 доларів США - одноразова комісія, сплачена в день укладання договору).

Щодо доказу сплати позивачем комісії за надання кредиту, то у відзиві на позовну заяву представник банку зазначає на відсутність доказу щодо сплати позивачем на користь банку суму комісії в розмірі 2 688,00 доларів США - 3% від суми кредиту.

На спростування зазначеного твердження банку, представник позивача зазначає, що пунктом 7.1. кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 07.11.2007 року по 07.11.2027 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі - Кредит) у розмірі 108 800,00 доларів США на наступні цілі: 89600,00 доларів США - кредит під заставу житла, а також у розмірі 19 200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору.

Таким чином, умовою видачі/отримання кредитних коштів було - сплата одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Факт укладання кредитного договору та видачі грошових коштів сторонами не оспорюється, а тому факт оплати позивачем комісії за видачу кредиту підтверджується самим фактом укладання кредитного договору.

Крім того, звертає увагу суду на те, що в своєму відзиві представник банку зазначає, що строк зберігання касових документів становить 5 років, а тому оригінал квитанції не зберігся, що не спростовує факту укладання договору на умовах сплати комісії за видачу кредиту.

Як стверджує Банк у своїй позовній заяві до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки: Відповідно до укладеного договору від 07.11.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 108 800,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 на рік (0,92% на місяць).

Отже, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту була сплачена ОСОБА_1 та відповідна отримана банком, що спростовує доводи банку про це.

Щодо незаконності дії ПриватБанку в частині нарахування відсотків після 05.05.2009 року, представник позивача зазначив, що 05.05.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки банком від імені власника.

У вказаній позовній заяві від 05.05.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагав достроково повернути всю суму кредиту за кредитним договором № ZPO0G від 07.11.2007 року в розмірі 95 025,83 доларів США, шляхом звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якими встановлено право позикодавця (банку) вимагати дострокове повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, в разі прострочення позичальником повернення частини позики (з розстроченням), що спростовує твердження Банку про те, що звернення до суду у травні 2009 року банк не реалізував своє право на дострокове виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором, а також право банку нараховувати проценти та пеню після цього звернення до суду.

В грудні 2020 року при повторному зверненні до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, до якого було долучено розрахунок боргу, було встановлено, що банк безпідставно та незаконно продовжував нарахування відсотків та штрафних санкцій після 05.05.2009 року, що суперечить ст. 1050 ЦК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо незаконності дій АТ КБ «ПриватБанк» в частині нарахування відсотків з 05.05.2009 року, після реалізації кредитором права на дострокове стягнення боргу шляхом пред`явлення позову, позивач ОСОБА_1 посилається на правові висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного Суду 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, в якій зазначено висновок про недопустимість нарахування відсотків та неустойки за кредитом, строк повернення якого минув.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 05.05.2009 року (після спливу строку кредитування) позивач не міг нараховувати відсотки та штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, нараховані кредитодавцем проценти та пеня після 05.05.2009 року є неправомірними.

Наявність простроченої заборгованості ОСОБА_1 також підтверджується тим, що з січня 2009 року банком нараховувалася за кредитним договором пеня за порушення строків розрахунків (колонка № 12 розрахунку заборгованості) і яка сплачується у разі порушення боржником зобов`язання (ст. 549 ЦК України).

Отже, нарахування кредитодавцем (банком) процентів та пені після 05.05.2009року є неправомірними, а тому такі дії банку підлягають визнанню судом незаконними.

Щодо заяви банку про застосування строків позовної давності до вимог позивача, то представник позивача зазначив, що заяву про застосування строків позовної давності представник банку обґрунтовує датою укладання оскаржуваного кредитного договору - 07.11.20007 року та датою звернення позивачем із вказаною позовною заявою про захист прав споживачів, визнання кредитного договру недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Але вказана заява про застосування строків позовної давності на думку представника позивача є безпідставною і необґрунтованою та спростовується наступним. Про існування порушення своїх прав та незаконність дій банку в частині нарахування та стягнення комісій (винагороди), встановлених в оскаржуваному договорі, нарахуванні процентів після 05.05.2009 року, позивач дізналася після того, як банком було подано позов до суду в 2021 року та укладання договору про надання правової допомоги з Адвокадським бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого».

До цього моменту ОСОБА_1 не могла навіть уявити, що ПриватБанк протягом тривалого часу буде порушувати її права, включаючи в щомісячний платіж по кредиту незаконні комісії та винагороди, на які банк не мав права. Якщо б про такі порушення позивач дізналась раніше, вона б оскаржила такі умови, оскільки щомісячно переплачувала велику суму за кредитом.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

АТ КБ «ПриватБанк» здійснювало переривання строків позовної давності щодо умов договру, оскільки кожного місяця вимагало від позивача сплату незаконної комісії та приймало такі платежі, таким чином кожного місяця здійснюючи виконуючи дії щодо прийняття незаконних комісій, що відповідно створювало для ОСОБА_1 штучне уявлення щодо не порушення її прав з боку банку такими діями.

В зв`язку з цим, позивач вважає, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки банк щомісячно приймав виконання незаконних умов договру, а про порушення своїх прав позивач дізналася після укладання договру з адвокатом.

Отже, про оскаржувані положення кредитного, відповідно про порушення своїх прав, позивач ОСОБА_1 дізналася в січні 2021 року, відтак, позовна заява ОСОБА_1 подана в межах строку позовної давності.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2021 року, закрито підготовче засідання у даній справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, що викладені у відзиві. Суду додатково зазначив, що вимоги позивача під п. 5 є неефективним способом захисту, а тому просив суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ZPO0G від 07.11.2007 року.

Пунктами 3.6., 7.1. Кредитного договру встановлено обов`язок позичальника сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, сплачувати щомісячно на користь банку суму комісії (винагороди) в розмірі 0,20% від суми кредиту, що становить 179,20 доларів США на місяць.

Пунктом 7.1. Кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати gозичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07.11.2007 року по 07.11.2027 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі - Кредит) у розмірі 108 800,00 доларів США на наступні цілі 89 600,00 доларів США - кредит під заставу житла, а також у розмірі 19 200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом: відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору.

Періодам сплати вважати період з «2» по «7» число кожного місця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди) що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку, а саме щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 115,86 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Також, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач надав позивачеві кредитні кошти у розмірі 89 600,00 доларів США.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що, боржник вважається таким, що прострочив якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Положеннями частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (пункт 3).

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору викладені в п. 3.6., п. 7.1. є несправедливим, оскільки є такими, що підлягають сплаті на користь банку за дії, які він вчиняє на свою користь, а саме надання кредиту, ведення справи, укладення договору та інше.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» в порядку передбаченому статтею 267 ЦК України 13.04.2021 року у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку пропуском позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в результаті включення АТ КБ «ПриватБанк» до умов кредитного договору, а саме до пунктів п. 3.6, 7.1. були порушені права позичальника.

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак, враховуючи, що з умовами викладеними в даному пунктах кредитного договору ОСОБА_1 була ознайомлена в день його підписання, і в цей же день мала можливість та довідався про порушення свого права, суд вважає, що перебіг строку позовної давності щодо визнання недійсними вказаних положень кредитного договору має обраховуватись відповідно до положень частини 1 статті 261 ЦК України, тобто з моменту коли ОСОБА_1 довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а саме від дня укладення та підписання кредитного договору з 07.11.2007 року.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущені строки на звернення до суду з позовом, що передбачені статтею 257 ЦК України.

Заяв/клопотань про поновлення пропущеного строку позивачем заявлено не було, також доказів поважності причин пропуску зазначеного строку надано не було.

Як окреслив ВСУ у своїй постанові від 19.03.2021 року, справа № 910/17317/17: «застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», 22.10.1996 року, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі "ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», 20.09.2011 року).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

У зв`язку з тим, що строк звернення з даним позовом ОСОБА_1 пропущений без поважних причин, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з підстав пропуску позовної давності.

Окрім того, щодо позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконними дій щодо нарахування відсотків з 05.05.2009 року, то слід зазначити наступне.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. (статті 11, 15 ЦК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно статті 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок, що «критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги».

Суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині нарахування відсотків з 05.05.2009 року є неефективними способами захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в частині позовних вимог про визнання незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині нарахування відсотків з 05.05.2009 року обрано невірний спосіб захисту, а відтак в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивача ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

При подачі позову з подібними вимогами розмір судового збору становить 908,00 грн.

Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє, а позивач була звільнена від сплати судового збору, то судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 01.11.2021 року.

Повний текст рішення виготовлений 04.11.2021 року.

Суддя В.О. Макаров