Справа № 145/1316/21
Провадження № 22-ц/801/2308/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 рокуСправа № 145/1316/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» про визнання договору позики частково недійсним,

Ухвалу постановив суддя Ратушняк І. О.

Ухвалу постановлено у м. Тиврові Вінницької області

Повний текст ухвали складено 18 серпня 2021 року,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» про визнання договору позики частково недійсним, в якому просила визнати недійсними пункт 1.4 з підпунктами 1.4.1 та 1.4.2, пункт 1.5 з підпунктами 1.5.1, 1.5.2 та 1.5.3, пункт 3.1 та пункт 4.3 з підпунктами 4.3.1 та 4.3.2 договору позики «Простой» № -1449089 від 25 травня 2021 року, укладеного між нею та відповідачем.

Також в липні 2021 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, якою просила вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві нараховувати та стягувати проценти і штрафні санкції відповідно до пункту 1.4 з підпунктами 1.4.1 та 1.4.2, пункту 1.5 з підпунктами 1.5.1, 1.5.2 та 1.5.3, пункту 3.1 та пункту 4.3 з підпунктами 4.3.1 та 4.3.2 договору позики «Простой» № -1449089 від 25 травня 2021 року, укладеного між нею та відповідачем, на час розгляду справи судом.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику на підставі ч. 6 ст. 151, ч. 10 ст. 153 ЦПК України.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а заяву про забезпечення позову направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що вона звернулась з позовною заявою, поданою в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вона звільнена від сплати судового збору за подання усіх без винятку заяв, клопотань та скарг у цій справі. Суд першої інстанції положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не врахував та дійшов помилкового висновку про повернення їй заяви про забезпечення позову.

Відповідач ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» відзив не надав.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Повернувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції послався на те, що заява не відповідає вимогам статті 151 ЦПК України, оскільки не оплачена судовим збором.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Вимоги до форми та змісту заяви про забезпечення позову визначені статтею 151 ЦПК України.

Згідно з частиною 6 статті 151 ЦПК України до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Частиною 2 статті 133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою заяви про забезпечення позову сплачується судовий збір 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звернувшись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач не оплатила її судовим збором, зазначивши в заяві, що вона звільнена від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц вказано, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Тлумачення статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції при пред`явленні позову, що пов`язаний з порушенням прав споживача, але й при поданні заяв про забезпечення доказів або забезпечення такого позову.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 638/6060/18 та від 13 травня 2021 року по справі № 216/3212/20.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 , яка звернулася до суду за захистом прав споживача, зобов`язана сплатити судовий збір за подання зави про забезпечення позову.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали із направленням матеріалів заяви про забезпечення позову для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року скасувати, а матеріали заяви про забезпечення позову направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. М. Стадник