Провадження № 2/127/3470/21
11 листопада 2021 рокум. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Іщук Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,
позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником 4/25 часток житлового будинку з прибудовами, загальною площею 170,4 кв. м, з відповідною часткою господарських будівель та споруд під АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу частки будинку від 23 липня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріальної округу Мультян В. М., зареєстрованим в реєстрі за №1631. В цьому будинку зареєстровані, крім позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку понад один рік, не сплачує комунальні платежі, в утримані житла участі не бере, особистих речей в житловому будинку не має та взагалі будинком він не цікавиться. За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним йому житлом порушеним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Правом подання відзиву відповідач не скористався.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 вересня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду у загальному позовному провадженні.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року підготовче провадження в справі закрите.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Крім того, повідомив, що відповідач є його сином від першого шлюбу та лише зареєстрований за адресою його помешкання, але ніколи не проживав у ньому, не бере участі в його утриманні, особистих речей в житловому будинку не має.
Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Допитана як свідок ОСОБА_4 показала, що вона є сусідкою позивача, їхній будинок поділений на чотири квартири, відповідача ОСОБА_2 ніколи не бачила і його не знає, з моменту придбання позивачем своєї частки в будинку відповідач не проживав і не проживає в ньому, участі в утриманні житла не бере, будь-яких перешкод в користуванні будинком йому ніхто не чинить та не чинив.
Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , показання свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 4/25 часток житлового будинку з прибудовами, загальною площею 170,4 кв.м, з відповідною часткою господарських будівель та споруд під АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу частки будинку від 23 липня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріальної округу Мультян В. М., зареєстрованим в реєстрі за №1631, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 липня 2013 року №6675316 (а.с.6-13).
Згідно відомостей, які містяться в домовій книзі по будинку АДРЕСА_1 , за цією адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останній зареєстрований з 1 грудня 2015 року (а.с.14-16).
З довідки Квартального комітету (комітету мікрорайону) «П`ятничани» від 10 листопада 2020 року № 892 слідує, що згідно акту свідчення сусідів № 893-894-895 від 10 листопада 2020 року, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , 1989 року народження, в житловому будинку АДРЕСА_1 , з 01 грудня 2015 року не проживає (а.с.17).
Факт його не проживання підтверджується також і актом від 26 жовтня 2021 року, складеним мешканцями вказаного будинку, підписи яких засвідчені головою квартального комітету «П`ятничани», а також показаннями свідка ОСОБА_4 , які суд бере до уваги.
Викладені обставини свідчать про те, що з 01 грудня 2015 року відповідач у житловому будинку не проживає, ним не цікавиться, участі в його утриманні не бере, речі повсякденного використання ОСОБА_2 у будинку відсутні, будь-яких перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинить.
Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на частину житлового будинку згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього.
Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні будинком, а також, те, що відповідач не проживав і не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання без поважних причин (протилежного судом не встановлено), ним не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про відсутність в нього інтересу до житла, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком.
При цьому суд враховує, що проживання в іншій місцевості при втраті інтересу до спірного житла не є поважною причиною не проживання у спірному житловому приміщенні.
Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушують права відповідача на житло.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).
Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.
Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).
Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391, 405 ЦК України, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна частина будинку має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач в спірній частині будинку не проживав та не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній частині будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку чи існування у нього інтересу до будинку. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації.
На підставі викладеного, керуючись ст. 316-319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, ст. 12, 81-82, 141, 263-265, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідач, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 12.11.2021.

Суддя: