КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 757/1514/19-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Писанець В.А.

12 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної продовольчо-зернової корпорації України про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної продовольчо-зернової корпорації України та просив стягнути з відповідача суму середнього заробітку за період затримки розрахунком при звільненні у розмірі

62 462,49 грн., а саме з 20 листопада 2018 року по 28 грудня 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Державної продовольчо-зернова корпорації України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку у розмірі 62 462,49 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що сума коштів, яка підлягала до виплати позивачу була останньому зарахована на картковий рахунок. Зазначає, що кошти у розмірі 5 503,77 грн. були допомогою по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання позивача за період понад 5 днів та підлягали сплаті саме Фондом соціального страхування України, про що відповідач подав заяву-розрахунок.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2800/2021
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 1 073,24 грн. є виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності працівника, яка здійснюється за рахунок коштів Фонду соціального страхування України на підставі ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі листка непрацездатності ОСОБА_1 серії АДХ № 568413, що не відноситься до виплат за виконання останнім трудових обов`язків не відповідають встановленим судом обставинам.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки 25 липня 2018 року ОСОБА_1 відповідно до наказу № 681-К від 24 липня 2018 року прийнято на посаду заступника директора юридичного департаменту ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорації України», а 19 листопада 2018 року згідно з наказом № 995-К від 16 листопада 2018 року звільнено з посади за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 22; 4, 23).

Відповідно до поточної виписки за контрактом ПАТ «Укрексімбанк» 20.11.2018 на рахунок позивача було зараховано 29 327,29 грн. в тому числі суму середнього заробітку за 1 день, у зв`язку з несвоєчасним проведеним остаточним розрахунком, та допомогу по тимчасовій непрацездатності перших 5 днів згідно листка непрацездатності серія АДХ №568413 (а. с. 11-12).

ОСОБА_1 стверджує, що остаточний розрахунок при звільненні відповідач провів лише 28 грудня 2018 року, перерахуванням 1 073,24 грн., яке здійснено із затримкою в 39 днів, а тому звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудового колективу органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами,колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що роботодавець при звільненні працівника повинен провести з ним розрахунок та виплатити належну останньому заробітну плату.

Встановлено, що з 31.10.2018 по 07.11.2018 ОСОБА_1 перебував на лікарняному відповідно до листка непрацездатності Серія АДХ №568413 (а. с. 25-26).

20.11.2018 Державною продовольчо-зерновою корпорацією України проведено оплату позивачу перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання в сумі 9 172,95 грн. відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 за листопад 2018 року (а. с. 24). Вказаний розмір також підтверджується нарахуванням за листком непрацездатності №ПЗК 00000418 від 19.11.2018 (а. с. 27).

Починаючи із шостого дня непрацездатності, за весь період до відновлення працездатності така допомога виплачується застрахованим особам Фондом соціального страхування України.

З 05.11.2018 по 07.11.2018 відповідачем нараховано оплату лікарняних в розмірі 5 503,77 грн. (лікарняний ФСС 4 430,53 та чергова виплата 1 073,24 грн.), яка підлягала сплаті за рахунок коштів Фонду (а. с. 24, 27, 28, 31).

21.12.2018 нараховані Фондом соціального страхування лікарняні було перераховано на спеціальний рахунок відповідача, які в свою чергу були перераховані на заробітну катку позивача, що підтверджується поточною випискою ПАТ «Укрексімбанк» від 04.11.2019, роздруківкою виплат по соціальному страхуванню, заявленими до ФССУ, платіжним дорученням Правобережного відділення управління ФССУ від 21.12.2018 №1126158.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає вищевказані документи (листок непрацездатності Серія АДХ №568413; розрахунковий лист ОСОБА_1 за листопад 2018 року; нарахуванням за листком непрацездатності №ПЗК 00000418 від 19.11.2018; розрахунково-платіжна відомість працівника за листопад 2018 року) належними та допустимими доказами у даній справі, на підтвердження того, що кошти у розмірі 4 430,53 грн. (4 430,53 + 1 073,24) є допомогою у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України (далі - Фонд) є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Згідно із частиною першою статті 19 даного Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Частиною другою статті 22 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною третьою статті 30 Закону рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою-підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду.

Відповідно до положень частини першої статті 34 Закону фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що у день звільненні із ним відповідач не виплатив йому всіх належних сум, заборгованість станом на момент звільнення складала

1 073,24 грн., виплату якої здійснено із затримкою в 39 днів.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що вказана сума 4 430,53 грн. (4 430,53 + 1 073,24) є допомогою у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача за три дня починаючи із шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності.

Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вказана допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю виплачується позивачеві за рахунок Фонду.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (стаття 116 КЗпП України).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ОСОБА_1 у погоджений при звільнені день невиплачена частина допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності у сумі 1 073,24 грн. це та частина допомоги, яка здійснюється за рахунок коштів Фонду, а тому у розумінні статті 116 КЗпП України не є виплатою, яка належать працівнику від підприємства. Указану частину допомоги про непрацездатності роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику негайно після перерахування указаної суми Фондом.

За встановленими у справі обставинами частина допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності після перерахування Фондом на рахунок відповідача була виплачена позивачу 28.12.2018, відповідно на Державну продовольчо-зернову корпорацію України, як роботодавця не може бути покладена відповідальність на підставі статті 117 КЗпП України за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Зазначене знайшло своє відображення у Постанові Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 591/1079/19.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та не встановлено порушених прав позивача.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А,

№ 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Державної продовольчо-зернової корпорації України 1 152,60 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної продовольчо-зернової корпорації України про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» судовий збір в розмірі 1 152,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова