Номер провадження: 22-ц/813/576/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Лопотан В.І.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача Одеської міської ради, представника відповідача Балюка Б.О.,

переглянувши справу №522/12709/18 за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 4 квітня 2019 року у складі судді Науменка А.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 19 липня 2018 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 12 грудня 2011 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначила, що 10 грудня 2014 року звернулась до нотаріальної контори для спадкування після смерті ОСОБА_3 , як особа, яка з ним проживала п`ять років до смерті однією сім`єю, проте постановою нотаріуса Шостої одеської державної контори від 5 липня 2016 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 з посиланням на наявність заповіту померлого та не підтвердження судовим рішенням проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року в справі №522/24259/16-ц за заявою Одеської міської ради спадщину ОСОБА_3 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 визнано відумерлою та передано у власність територіальної громади міста Одеси. Вважаючи своє право на спадкування порушеним, позивач ОСОБА_1 після уточнення вимог просила встановити факт проживання однією сім`єю її ОСОБА_1 зі спадковадцем ОСОБА_5 (т.1 а.с.3-5).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 24 липня 2018 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.24).

Відповідач Одеська міська рада позов не визнала, зазначивши у відзиві, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року у справі №522/24259/16-ц спадщину ОСОБА_3 , яка складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , визнано відумерлою. У даній справі було встановлено відсутність спадкоємців, в тому числі й спадкоємців четвертої черги спадкоємців за законом. З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю необхідно позивачу для прийняття спадщини, яка на даний момент є власністю територіальної громади міста Одеси. Отже, оскільки факт того, що у спадкодавця ОСОБА_3 немає спадкоємців, у тому числі спадкоємців четвертої черги спадкування, доведено судовим рішенням, що набрало законної сили, по справі за участю Одеської міської ради та ОСОБА_1 , то обставини того, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем четвертої черги спадкування після померлого ОСОБА_3 , доказуванню не підлягають. Крім того, Позивач ОСОБА_1 за життя ОСОБА_3 в квартирі не зареєстрована, доказів постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ведення спільного господарства, наявност спільних витрат, піклування та підтримки один одного морально та матеріально не надано (т.1 а.с.29-33).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (т.1 а.с.115).

1 березня 2019 року представником ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подано заяву про виправлення технічної помилки у позовній заяві, а саме зазначення в резолютивній частині позовної заяви про «встановлення факту проживання однією сім`єю її ОСОБА_1 зі спадковадцем ОСОБА_3 з дати її народження ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т.1 а.с.157, 158-160).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 4 квітня 2019 року позов задоволено; встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 з дати її народження ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.188-191).

Висновок суду мотивовано доведенням позивачем факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 , застосуванням принципу пропорційності, який забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними (суспільними) інтересами, належністю іншої Ѕ частки квартири позивачу тощо.

В апеляційній скарзі Одеська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові (т.1 а.с.185-191).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Спадщина ОСОБА_3 визнана відумерлою спадщиною, за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради зареєстровано право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . У справі №511/24259/16-ц встановлено преюдиційний факт, що не підлягає доказуванню, а саме факт відсутності у ОСОБА_3 спадкоємців четвертої черги спадкоємців за законом. Встановлення факту спільного проживання спадкодавця та позивача не створює для останньої правових наслідків (не має юридичного значення), так як після смерті ОСОБА_3 спадщина на Ѕ частку квартири перейшла у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Крім того відсутні належні докази спільного проживання однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки не підтверджено факт спільного проживання, ведення спільного господарства зі спадкодавцем, наявність спільного бюджету, піклування та підтримки один одного морально і матеріально. За даними Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22 лютого 2017 року та від 14 березня 2017 року, Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 квітня 2019 року позивач з 21 квітня 1997 року по дату смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Що ж до спадкодавця ОСОБА_3 , то він проживав та був зареєстрований з 7 серпня 1979 року до дня смерті з адресою: АДРЕСА_3 . Показання допитаних судом свідків про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали в зазначений період однією сім`єю, мали спільний побут та взаємне піклування, не є належними доказами постійного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому що свідки позбавлені законом можливості встановлювати факт постійного проживання спадкоємця з померлим, вони можуть в судовому засіданні лише підтвердити тільки факт або подію перебування позивача за певною адресою. Щодо актів, складених нібито сусідами та завірених начальником дільниці №4 КП «ЖКС «Фонтанський», згідно з якими сусіди зазначають, що ОСОБА_1 проживала за адресою квартири №12 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , то дані акти не є письмовими доказами у розумінні статті 95 ЦПК України, так як письмові пояснення свідків приймаються судом і можуть бути використані як письмові докази тільки у разі, якщо вони мають значення для справи і допит свідків є неможливим. Інших доказів проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Позивач не стала членом сім`ї ОСОБА_3 в розумінні статті 3 СК України та не вселилася до нього у житло у встановленому законом порядку, що підтверджує факт не проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У відзиві (поясненні) на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 успадкувала Ѕ квартири АДРЕСА_1 за своєю бабусею за договором довічного утримання. Інша Ѕ частка квартири належала ОСОБА_3 , який залишив її у спадок за заповітом своєму синові ОСОБА_4 , але у подальшому з`ясувалось, що ОСОБА_4 приймати спадщину не бажає, до нотаріальної контори не звернувся. Нотаріус відмовив їй в оформлені спадщини ОСОБА_3 , оскільки факт проживання зі спадкодавцем має бути встановлений судом. ОСОБА_1 не мала змоги звернутися до суду через прямий припис суду по справі №522/1539/17 про наявність спадкоємця за заповітом, а після того, як він не звернувся до нотаріальної контори, поза чергою Одеська міська рада фактично привласнила половину квартири, на яку на законних підставах мала претендувати ОСОБА_1 як особа, яка проживала однією сім`єю із спадкодавцем. ОСОБА_1 вжила заходи щодо встановлення факту проживання однією сім`єю задовго до винесення рішення по справі №522/2459/16-ц, Одеська міська рада була обізнана про даний факт, тобто, обізнана про наявність особи, яка має намір прийняти спадщину. Фактично Одеська міська рада, не дочекавшись реалізації ОСОБА_1 права звернення до суду у загальному порядку для встановлення факту проживання однією сім`єю, вжила заходів щодо визнання половини квартири відумерлою спадщиною. Преюдиційності обставин у даному випадку не має і суд з цим визначився правильно. Офіційне місце реєстрації ОСОБА_1 за іншою адресою не впливає на позовні вимоги, оскільки реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Матеріали справи підтверджують факт отримання ОСОБА_1 допомоги для утримання ОСОБА_6 у період з 25 травня 2010 року по 12 червня 2012 року, довідками про склад сім`ї від 5 листопада 2012 року підтверджено факт проживання із ОСОБА_6 та ОСОБА_3 без реєстрації. Допитані судом свідки були сусідами подружжя ОСОБА_7 , не прийняття показань свідків як доказів є недоречним. Незрозумілою є ціль, що переслідується Одеською міською радою, яка зареєструвала з собою право на Ѕ частку квартири, друга половина якої належить ОСОБА_1 (т.2 а.с.25-28).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

ОСОБА_3 , 1924 року народження, ОСОБА_8 , 1920 року народження, зареєстрували шлюб 27 травня 1977 року (т.1 а.с.71).

Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 1 червня 1993 року за №8-785 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження від 1 червня 1993 року №10173, двокімнатна квартира АДРЕСА_5 належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частках; право власності було зареєстровано бюро технічної інвентаризації 6 липня 1993 року (т.1 а.с.8, 133-136).

Свідоцтво про право власності на житло від 1 червня 1993 року №8-785 містить відмітку про те, що 9 грудня 2011 року Шостою одеською державної нотаріальною конторою за реєстровим №7-1534 посвідчено Договір довічного утримання (догляду), за яким Ѕ частка квартири, зазначеної у цьому свідоцтві, яка належала ОСОБА_6 , перейшла до ОСОБА_1 (т.1 а.с.8зв.).

В квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_8 була зареєстрована та проживала з 1948 року по день смерті, ОСОБА_3 проживав з 1977 року був зареєстрований з 1979 року по день смерті (т.1 а.с.84, 88-93, 116, 118).

ОСОБА_6 станом на 28 лютого 2012 року мала інвалідність першої групи безстроково, потребувала стороннього догляду (т.1 а.с.95).

ОСОБА_3 станом на 3 лютого 2012 року мала інвалідність першої групи безстроково, потребував стороннього догляду (т.1 а.с.94, 117).

ОСОБА_6 склала заповіт на користь ОСОБА_1 щодо належної заповідачу частини квартири АДРЕСА_1 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 1 березня 2005 року, зареєстровано в реєстрі за №5-549 (т.1 а.с.96-97).

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено Договір довічного утримання (догляду), за яким передано ОСОБА_1 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 за довічне утримання та догляд ОСОБА_6 . Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 9 грудня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за №7-1535 (т.1 а.с.98).

ОСОБА_3 склав заповіт на користь ОСОБА_4 , 1957 року народження, щодо всього належного йому майна. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М. 12 грудня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за № 11554. Заповіт чинний (т.1 а.с.131, 141-142).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 91 років (т.1 а.с.100).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років (т.1 а.с.101).

За документами на поховання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 замовником послуг та платником є ОСОБА_1 (т.1 а.с.75-76).

Після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась (т.1 а.с.121).

Після смерті ОСОБА_3 Спадкову справу №575/2014 заведено 10 грудня 2014 року Шостою одеською державною нотаріальною контрою за заявою ОСОБА_1 , яка послалась на проживання з померлим однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини (в заяві зазначено, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; що спадщина складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , в якій спадкодавець проживав; що інших спадкоємців за законом не має) (т.1 а.с.123-143).

Державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 3 червня 2015 року повідомлено ОСОБА_1 про заповіт ОСОБА_3 не на її користь; повідомлено 21 березня 2016 року про необхідність підтвердження факту проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем судовим рішенням (т.1 а.с.132, 139).

Постановою державного виконавця Шостої одеської державної нотаріальної контори від 5 липня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартир АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ОСОБА_3 залишив заповіт на користь іншої особи; факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили) (т.1 а.с.140).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року в справі №2/522/2486/17 спадщину після смерті ОСОБА_3 , що складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради (т.1 а.с.10).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою ОСОБА_9 , 1951 року народження, та ОСОБА_10 , 1954 року народження, які перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1976 року (т.1 а.с.74, 78, 79).

ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , у свідоцтві про народження батьками зазначено ОСОБА_12 , 1923 року народження, ОСОБА_13 , 1924 року народження (т.1 а.с.77).

ОСОБА_8 та ОСОБА_13 є сестрами, ОСОБА_13 є бабусею ОСОБА_1 по матері ОСОБА_10 , відповідно, ОСОБА_8 є тіткою ОСОБА_10 (т.1 а.с.78-82, 105).

Отже, ОСОБА_6 не є рідною бабусею позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не є родичем позивача ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі не перебуває, проживає сім`єю з ОСОБА_14 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_14 є батьками ОСОБА_14 , 2015 року народження, ОСОБА_15 , 2019 року народження (т.1 а.с.102, 118-119).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 21 квітня 1997 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; 17 травня 2018 року зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.6, 35, т.2 а.с.197-198).

Разом з ОСОБА_1 17 травня 2018 року зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 її малолітнього сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1 а.с.103).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира загальною площею 45,3 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14962969), зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_9 , 1951 року народження, ОСОБА_17 , 1954 року народження, ОСОБА_1 , 1978 року народження, ОСОБА_18 , 1979 року народження (т.2 а.с.199-202).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира загальною площею 44,2 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), зареєстрована:

Ѕ частка 7 лютого 2018 року на праві комунальної (спільна часткова) власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради () на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року в справі 522/24259/16-ц;

Ѕ частка 15 грудня 2011 року на праві приватної (спільна часткова) власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на підставі Договору довічного утримання, посвідченого 9 грудня 2011 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №7-1534) (т.2 а.с.192-196).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України).

У розумінні положень даної статті спадкоємцями четвертої черги є ті особи, які взагалі не є родичами спадкодавця, але проживали з ним однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем встановлюється судом. Претендувати на включення до числа спадкоємців четвертої черги можуть особи, які проживали з померлим у фактичних шлюбних відносинах, ті родичі, які включені і які не включені до п`ятої черги спадкоємців за законом, а також інші особи, якщо їх спільне проживання мало ознаки сім`ї, закріплені у статті 3 Сімейного кодексу.

Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є проживання претендентів на спадок однією сім`єю зі спадкодавцем. Отже, визначальним тут є поняття сім`ї. Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю становлять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я виникає на основі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Стаття 1264 ЦК України захищає права тих осіб, яких спадкоємець вважав членами своєї сім`ї і котрі проживали з ним впродовж досить тривалого часу (5 років), ведучи спільне господарство, надаючи допомогу одне одному. Особа, яка претендує на спадщину, має довести, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю (мала спільне господарство, витрати тощо) і що це тривало не менш як 5 років до часу відкриття спадщини. Це можуть бути свідчення сусідів чи інших членів сім`ї, документи, які підтверджують спільне проживання та спільні побут, витрати, тощо.

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 травня 1977 року, на час реєстрації шлюбу чоловіку та дружині вже було 53 та 57 років відповідно. ОСОБА_3 поселився у житло ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1 , де як чоловік (подружжя) зареєстрував своє постійне місце проживання у 1979 році. 1 червня 1993 року подружжя ОСОБА_7 набуло квартиру АДРЕСА_1 у приватну спільну сумісну власність безоплатно в порядку приватизації. Подружжя ОСОБА_7 проживало в квартирі до смерті, інших осіб, які б за їх життя були зареєстровані, як такі, що проживають в квартирі (постійно, тимчасово тощо), не встановлено. Доказів того, що подружжя ОСОБА_7 мало спільних дітей, не надано.

Подружжя ОСОБА_7 у шлюбі разом прожили 45 років, померли у досить поважному віці (дружина у 91 рік, чоловік у 90 років), мали інвалідність (точна дата встановлення інвалідності не відома, є посилання на те, що ОСОБА_3 мав поранення на війні), за висновками МСЕК з 2012 року потребували стороннього догляду.

Подружжя ОСОБА_7 належною їм на праві спільної власності квартирою АДРЕСА_1 розпорядились кожен за життя.

Так, ОСОБА_6 1 березня 2005 року склала заповіт на належну їй частку квартири на користь ОСОБА_1 , потому між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було нотаріально посвідчено 9 грудня 2011 року Договір довічного утримання (догляду), а через півроку ОСОБА_6 померла.

Щодо ОСОБА_3 , відразу ж після посвідчення 9 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 договору довічного утримання, ним 12 грудня 2011 року в іншого нотаріуса було складено заповіт, яким ОСОБА_3 все належне йому майно залишив у спадок своєму синові ОСОБА_4 , 1957 року народження. На час смерті ОСОБА_3 заповіт був чинним.

Отже, станом на 2011 рік подружжя ОСОБА_7 в силу досить поважного віку та стану здоров`я об`єктивно потребувало підтримки, догляду, уваги, допомоги тощо, однак фактом є те, що договір довічного утримання 9 грудня 2011 року було укладено лише між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 померла через півроку).

Що ж до ОСОБА_3 то він такий же договір довічного утримання з ОСОБА_1 не укладав, а навпаки, через три дні 12 грудня 2011 року в іншого нотаріуса посвідчив заповіт на належне йому майно (в тому числі й на 1/2 частку квартири АДРЕСА_6 ) на користь свого сина ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 не є спільним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ).

Отже, ОСОБА_3 за життя не бажав ні передавати належну йому частку квартири ОСОБА_1 взамін на догляд за ним шляхом укладення договору довічного утримання (догляду) як то зробила його дружина ОСОБА_6 ; не бажав і залишати належну йому частку квартири ОСОБА_1 у спадок, оскільки склав заповіт на свого сина і за життя (склав заповіт 12 грудня 2011 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) заповіт не скасував, не змінив, інший не склав.

Даний факт розпорядження ОСОБА_3 власним майном за життя, не зміна свого рішення навіть після смерті дружини ОСОБА_6 (прожив без дружини два з половиною роки), відсутність між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будь-яких родинних відносин і можливість ОСОБА_1 спадкувати після смерті ОСОБА_3 лише у разі встановлення судовим рішенням факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, свідчить про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не становили сім`ю у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України.

Суду не надано належних, достовірних та достатніх доказів того, що на протязі хоча б п`яти років до дня смерті ОСОБА_3 (з 2 грудня 2009 року по 2 грудня 2014 року) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не будучи родичами (не маючи кровного споріднення), складали сім`ю (перебування у фактичних шлюбних відносинах виключається, так як ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ), проживали спільно, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільні витрати, взаємні права та обов`язки тощо.

Саме по собі спілкування, відвідування, виконання певних доручень, надання допомоги, в тому числі й виконання обов`язків по договору довічного утримання (догляду) по відношенню до ОСОБА_19 за її життя, не свідчить про те, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю та ще й на протязі не менш як п`ять років до його смерті.

ОСОБА_1 має рідних батьків, братів, тобто має власну родину по кровному спорідненню.

ОСОБА_6 (дружина ОСОБА_3 ) не була рідною бабусею ОСОБА_1 , а була тіткою її матері ОСОБА_17 .

ОСОБА_1 за життя подружжя ОСОБА_7 не мала реєстрації місця свого проживання у належній їм квартирі, зберігала реєстрацію місця проживання у квартирі своєї родини (своїх батьків, власне себе, братів). ОСОБА_1 зареєструвала місце свого та свого малолітнього сина проживання в квартирі АДРЕСА_1 лише у травні 2018 року (власником Ѕ частки квартири на підставі договору довічного утримання стала 9 грудня 2011 року).

Показання допитаних в суді в якості свідків сусідів ОСОБА_7 не є достатніми доказами для висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування.

Довідки житлово-експлуатаційної організації про проживання ОСОБА_1 в квартирі не мають посилань на те, на підставі яких даних встановлений цей факт проживання.

Звертаючись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 вказала, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто вказала місце свого проживання. відмінне від місця проживання спадкодавця ОСОБА_3 .

Отже, докази у справі в своїй сукупності не є достатніми для висновку про проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; претендуючи на включення до числі спадкоємців четвертої черги, ОСОБА_1 не довела спільне проживання зі спадкодавцем з ознаками сім`ї, закріпленими у статті 3 Сімейного кодексу.

На підставі судового рішення, що має законну силу, спадщина ОСОБА_3 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 визнана відумерлою, право власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради 7 лютого 2018 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Та обставина, що Ѕ частка квартири є власністю ОСОБА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_6 договору довічного утримання, а Ѕ частка квартири є власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою, з огляду на що ОСОБА_1 не зрозуміло те, яким чином міська рада розпорядиться належною їй власністю, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог.

Здійснення права спільної часткової власності, яке наразі наявне на квартиру, врегульовано діючим законодавством, таке підлягає узгодженню між ОСОБА_1 та Одеською міською радою та, відповідно, не стосується предмету доказування у справі.

Доводи ОСОБА_1 щодо неможливості нею порушити питання про перегляд судового рішення про визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою не приймаються, так як ОСОБА_3 залишив заповіт, спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_4 , матеріали Спадкової справи №575/2014 щодо майна померлого ОСОБА_3 не містять відмови спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини, більш того, з матеріалів не вбачається, що ОСОБА_4 знає про залишений на його користь заповіт. Спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 не позбавлений права порушити питання перегляду судового рішення про визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою.

Оспорюване право ОСОБА_1 , за захистом якого вона звернулась до суду, не доведено, правові підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 як зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини відсутні.

В порядку статей 141, 382 ЦПК України понесені та документально підтверджені витрати Одеської міської ради на сплату за подання апеляційної скарги судового збору в сумі 1056,00 грн. підлягають покладенню на ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 4 квітня 2019 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради () втрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1056 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2021 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова