Справа № 350/1166/19
Провадження № 22-ц/4808/1421/21
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

з участю секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 20 липня 2021 року, в складі судді Пулика М.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про встановлення факту окремого проживання, визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання, визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про вселення її разом з дітьми дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в житловий будинок ОСОБА_1 , який знаходиться у АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 26 червня 2003 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають двох дочок: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після одруження вони за спільні кошти, за рахунок трудових вкладень та за допомогою її батьків повністю перебували належний відповідачу житловий будинок. В даному будинку вона зареєстрована з часу одруження з відповідачем, а неповнолітні діти зареєстровані з часу їх народження та постійно проживали в даному житловому будинку, як члени сім`ї відповідача до середини вересня 2018 року, поки він не вчинивши скандал, вигнав її і дітей з будинку. Після звернення до поліції, з приводу неправомірних дій відповідача, останній просив в неї пробачення і вона з дітьми повернулась проживати до нього, однак через 3 місяці відповідач повторно вигнав її з дітьми з будинковолодіння, що змусило її повторно з цього питання звернутися до Рожнятівського відділу поліції.

Позивач вказала, що відповідач у добровільному порядку відмовляється впустити її з дітьми проживати в житловий будинок, тому вона з дітьми проживає в будинку своїх батьків в АДРЕСА_2 та змушена звернутися в суд з позовом про вселення.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому уточнивши позовні вимоги просив встановити факт окремого проживання та неведення спільного господарства ним та відповідачкою з червня 2019 року, визнати незаконною та скасувати (зняти) реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 26 червня 2003 року він одружився з ОСОБА_2 . З часу їхнього одруження остання перейшла проживати за місцем його проживання за адресою АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_2 не була зареєстрована за адресою його проживання. З 2010 року він, в порядку спадкування, набув у особисту приватну власність будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

З квітня 2019 року він та ОСОБА_2 проживають окремо, не ведуть спільного господарства, фактично сімейні відносини між ними припинились. У червні 2019 року ОСОБА_2 подала позов про розірвання шлюбу, який рішенням суду від 9 січня 2020 року розірвано.

Вважає запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 в паспорті останньої, який виданий 15 березня 2016 року Рожнятівським РС УДМС України, був вчинений незаконно та підлягає до скасування, оскільки така реєстрація здійснена без згоди власників будинку АДРЕСА_1 (безпідставно) та в порушення вимог чинного законодавства. Реєстрація ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з 02.10.2000 року проведена незаконно.

Відомості в паспорті ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання в будинку АДРЕСА_1 порушують його права вільно володіти користуватись та розпоряджатись своїм майном. Так, ОСОБА_2 претендує на право користування та володіння його житловим будинком незважаючи на те, що шлюбні відносини між ними припинено з квітня місяця 2019 року; а шлюб розірвано з 09.01.2020 року. Те, що остання намагається вселитись у його житловий будинок, де також проживає його мати, інвалід другої групи, вказує про намір останньої продовжувати безоплатно користуватись його майном не будучи членом його сім`ї, чинити йому перешкоди, завдавати незручності у користуванні, володінні та розпорядженні його власністю.

Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на статті 72, 156 ЖК Української РСР, статті 32, 391, 405 ЦК України, просив суд, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Рожнятівського районного суду від 20 липня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1

ОСОБА_1 , непогоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про скасування (зняття) реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_3 та визнання її такою, що втратила право на користування житлом,подав апеляційну скаргу.

Вимоги скарги обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 , ставши його дружиною та проживаючи в належному йому будинку, набула права користування його майном, яке по своїй суті є сервітутом. Встановивши достатньо підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_3 , суд помилково не застосував до даних правовідносин вимоги ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Вважає, що Рожнятівським РС УДМС України в Івано-Франківській області в порушення вимог закону здійснено реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 з 02.10.2000 року. Згідно погосподарських книг ОСОБА_2 по 09.09.2001 року була зареєстрована за місцем проживання своїх батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_7 , звідки вибула до м. Івано-Франківськ.

26.06.2003 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились, остання змінила прізвище на ОСОБА_2 .

На виконання ухвали суду Рожнятівський РС УДМС України у Івано-Франківській області повідомив, що при обміні паспорта ОСОБА_2 15.03.2016 року Рожнятівським РС УДМС України в Івано-Франківській області було поставлено штамп про реєстрацію місця проживання за даними паспорта, що підлягав обміну.

Однак, згідно ксерокопії паспорта серії НОМЕР_1 , який був виданий ОСОБА_2 11.09.2003 року у відомостях про місце проживання внесено запис, що остання проживала село Ясень з 02.10.2000 року.

Вважає, що запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 був вчинений незаконно та підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, тому рішення в частині вимог скасування (зняття) реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_3 підлягає скасуванню.

Зазначає, що судом першої інстанції не вірно застосовано вимоги ст. 156 ЖК України. Відмовляючи у позові суд не обґрунтував відхилення його аргументів, що відсутність письмового договору найму вказує на припинення (втрату) права колишнього члена сім`ї проживати в раніше займаних житлових приміщеннях (користуватись житловим приміщенням), адже ОСОБА_2 не є членом його сім`ї та після розлучення у неї не збереглось право на користування житловим приміщенням.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги до ОСОБА_2 про скасування реєстрації її місця проживання та визнання її такою, що втратила право на житло за адресою АДРЕСА_1 - задовольнити. В іншій частині залишити рішення суду без змін.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про вселення в житловий будинок в АДРЕСА_3 .Вважає рішення суду в цій частині таким що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначила, що в житловому будинку АДРЕСА_3 вона зареєстрована з часу одруження з відповідачем у 2003 році, а неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстровані з часу їх народження і вони постійно проживали в даному житловому будинку, як члени сім`ї відповідача.

З середини вересня 2018 року, ОСОБА_1 став чинити перешкоди у користуванні будинком, неодноразово виганяв її з дітьми з будинку, вчиняє скандали, забрав ключі від будинку, тому вона з дітьми змушена проживати у своїх батьків в АДРЕСА_2 , з даного приводу вона неодноразово зверталася до Рожнятівського відділу поліції.

Апелянтка вважає, що суд безпідставно не врахував показання свідків, які підтвердили те, що вона змушена проживати у своїх батьків, оскільки ОСОБА_1 вигнав її з дітьми, забрав ключі від дверей і не впускає дітей до будинковолодіння.

Також не враховано пояснення свідка ОСОБА_11 , які підтвердили ту обставину, що ОСОБА_2 проживала з відповідачем з часу одруження і після проведення подворового огляду до погосподарської книги було внесено ці відомості. Реєстрація в будинку була внесена з відома власника будинку ОСОБА_1 .

Суд не залучив у якості третьої особи на стороні позивача орган опіки і піклування Перегінської територіальної громади, оскільки були порушені права неповнолітніх дітей, та не було проведено обстеження їхніх умов проживання.

Вважає, що рішення суду щодо її позову є необґрунтованим та незаконним, порушує її та неповнолітніх дітей житлові права.

Рішення в частині відмови у позові ОСОБА_1 є обґрунтованим та законним.

Просить скасувати рішення суду про відмову у задоволенні її позовних вимог та постановити нове рішення, яким вселити ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в житловий будинок ОСОБА_1 , який знаходиться в АДРЕСА_1 . В решті рішення суду залишити без змін.

Рожнятівський РС УДМС України в Івано-Франківській області подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Вважає доводи апеляційної скарги щодо неправомірного внесення територіальним підрозділом відповідача відомостей про проживання при оформленні паспорта ОСОБА_2 в 2016 році не стосуються позовних вимог про скасування реєстрації місця проживання останньої, які проводив інший орган.

Дії Рожнятівського РС УДМС України в Івано-Франківській області щодо внесення відомостей про зареєстроване місце проживання при оформленні ОСОБА_2 паспорта НОМЕР_2 від 15.03.2016 року вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством.

Прийняття документів для оформлення паспорта і видача оформленого паспорта проводилась через центр надання адміністративних послуг Рожнятівської РДА.

Попередній паспорт був оформлений ліквідованим Рожнятівським РВ УМВС в Івано-Франківській області на підставі заяви ОСОБА_2 , засвідченою Ясенською сільською радою Рожнятівського району, 29.07.2003 року. Цього ж дня було оформлено адресний листок прибуття на ОСОБА_2 , в якому зазначено, що вона прописується за адресою АДРЕСА_1 , прибувши з с. Ясень, однак датою оформлення прописки вказано 02.10.2000 року.

З отриманих виписок з погосподарських книг за 2001-2005 роки №12 по домоволодінню АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_2 підписи ОСОБА_1 свідчать, що йому було відомо про реєстрацію місця проживання його дружини за його адресою після укладення шлюбу.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 з моменту одруження знав про реєстрацію його дружини в належному йому будинку, а вимоги про скасування реєстрації є безпідставними.

Просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_14 підтримали доводи апеляційної скарги скаргу з наведених у ній мотивів та заперечили вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_15 , підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечив вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Представник Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області Соловйова О.Б. заперечила доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволення з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалити нове рішення яким задоволити його позовні вимоги до ОСОБА_2 про скасування реєстрації її місця проживання та визнання її такою, що втратила право на житло за адресою АДРЕСА_1 , то рішення суду першої інстанції в частині відмови інших позовних вимог ОСОБА_1 апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду частково не відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позивачкою не представлено доказів того, що ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з того, що ОСОБА_1 з моменту одруження достовірно знав про реєстрацію його дружини в належному йому будинку, а підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим будинком відсутні.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_2 не представлено доказів того, що ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 26 червня 2003 року у виконавчому комітеті Ясенської сільської ради Рожнятівського району, актовий запис №16, від якого мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рожнятівського районного суду від 09 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, а неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишено на проживання з матір`ю (а.с. 196 т. 1).

Встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їхні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 зареєстровані у будинку ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Починаючи з середини вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали виникати конфлікти, з приводу чого остання неодноразово зверталася в Рожнятівське відділення поліції, а з квітня 2019 року ОСОБА_2 разом із дітьми проживає у будинку своїх батьків по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 чинить їй та дітям перешкоди у користуванні будинком, натомість ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 неправомірно зареєстрована у належному йому будинку та втратила право користування ним, оскільки не являється членом його сім`ї.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житло» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі що розглядається спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК УРСР та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Права члена сім`ї, у тому числі і житлові, розглядаюся як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування житлом відповідачем, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та відповідачем з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

При цьому неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, проживала у спірному будинку по АДРЕСА_1 з часу реєстрації шлюбу протягом 16 років та по даний час зареєстрована в даному житловому будинку, у вказаному будинку також зареєстровані неповнолітні діти сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , які після розірвання шлюбу залишені на проживанні з матір`ю ОСОБА_2 .

Вимоги про припинення сервітуту відповідача на користування житлом у спірному будинку позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 мотивував тим, що шлюб між ними розірвано, ОСОБА_2 з квітня 2019 року не проживає в належному йому на праві власності будинку.

Однак як убачається із зібраних доказів по справі та пояснень сторін, ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні будинком.

Так, із представлених позивачкою ОСОБА_2 копії позовної заяви про розірвання шлюбу від 10.06.2019 року (т.1 а.с.71), копії заяви ОСОБА_2 від 26.06.2019 року адресованої начальнику Рожнятівського ВП (т.1 а.с. 174) убачається, що ОСОБА_1 протягом останніх двох років вчиняє конфлікти, вигнав її з дітьми з будинковолодіння та не допускає її до будинку, у зв`язку з чим вона вимушена проживати разом із дітьми у будинку своїх батьків в АДРЕСА_2 .

Із письмових пояснень ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , наданих в ході перевірки заяви ОСОБА_2 встановлено, що вони були присутні 25.06.2019 року, коли ОСОБА_1 не впустив в житловий будинок ОСОБА_2 , яка мала намір забрати належні їй речі.

Зазначені обставини ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтвердили також будучи допитаними в якості свідків у суді першої інстанції.

Крім того, у своїх поясненнях, наданих у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 ствердив, що він заперечує щодо проживання його колишньої дружини у належному йому будинку, натомість не має заперечень щодо проживання у будинку їх неповнолітніх дітей, при цьому підтвердив ту обставину, що ОСОБА_2 та дочки не мають ключа від житлового будинку.

Таким чином, наведені обставини в їх сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_2 не допускає ОСОБА_2 до житлового будинку по АДРЕСА_1 , тобто чинить їй перешкоди у користуванні будинком, у якому вона зареєстрована та проживає з часу одруження (з 2003 року), такою що втратила право на житло у встановленому законом порядку не визнана, а відтак її вимоги про вселення разом із неповнолітніми дітьми є обґрунтованими.

Суд першої інстанції, з урахуванням відсутності у ОСОБА_2 можливості користуватись житловим приміщенням у будинку в силу здійснення відповідачем перешкод, правильно виходив з того, що факт її проживання разом із дітьми в будинку її батьків не є істотними обставинами для припинення права користування вказаним житловим приміщенням.

Установивши, що відповідач не проживає у спірному будинку з поважних причин, оскільки не мала доступу до цього житла, ОСОБА_1 за обставинами цієї справи не довів правомірність застосування такого заходу, як позбавлення її права на користування житлом, що є крайньою формою втручання у права на житло, а обставини, якими обґрунтовано позов, не є передбаченими законом підставами для припинення особистого сервітуту відповідача щодо спірного житлового приміщення відповідно до положень пункту 4 частини першої та частини другої статті 406 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_20 та правильно виходив з того, що згідно із частиною п`ятою статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

У справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_1 , як власника житла, не перевищують інтереси ОСОБА_2 , у якої не припинилися правові підстави користування чужим майном, що спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині.

Посилання ОСОБА_1 щодо проживання в будинку його матері ОСОБА_3 , інваліда ІІ групи, не спростовують висновків суду. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , має площу 132 кв.м, та складається з п`яти житлових кімнат. (т. 1 а.с. 35, 155), крім того матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 має на праві власності інше житло.

Суд врахував вимоги про припинення особистого сервітуту на користування житлом шляхом позбавлення такого права позивача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає такій пропорційності, не передбачене законом і не є необхідним в демократичному суспільстві, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Не знайшли свого підтвердження також доводи апелянта щодо незаконної реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, зокрема із пояснень свідка ОСОБА_11 , яка працювала діловодом Ясенської сільської ради про те, що після дворового огляду до по господарської книги з відома власника будинку були внесені відомості про те, що ОСОБА_2 проживає у зазначеному будинку, а також із пояснень самого позивача ОСОБА_2 , який достовірно знав про реєстрацію його дружини в належному йому будинку. Вказані обставини апелянтом не спростовано.

З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених ОСОБА_1 підстав відсутні, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до положень статті 375 ЦПК України, слід залишити без зміни.

Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , то таке підлягає скасуванню, з ухваленням згідно статті 376 ЦПК України нового рішення. Зібраними доказами по справі встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком, а тому її вимоги про вселення разом із дітьми до вказаного будинку є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судовий збір, згідно частини першої даної статті покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ОСОБА_2 про вселення задоволено, то сплачений нею судовий збір при зверненні з позовом до суду та при подачі апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1920 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 20 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в житловий будинок ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючого в АДРЕСА_3 ), який знаходиться в АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючого в АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені нею судові витрати по справі у розмірі 1920,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин