Постанова

Іменем України

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 521/19435/14-ц

провадження № 61-2183св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року у складі судді Жуган Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 77 500,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,5 % річних, шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку і на умовах, визначених договором, у строк до 08 жовтня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 08 жовтня 2007 року укладений договір поруки № 147975, яким встановлена солідарна відповідальність боржника та поручителя.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» остаточно просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 142 137,20 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 17 липня 2015 року становить 3 125 126,11 грн та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 73 695,81 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17 липня 2015 року становить 1 620 326,71 грн; заборгованості за процентами у розмірі 45 140,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17 липня 2015 року становить 992 487,63 грн; заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 16 268,19 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17 липня 2015 року становить 357 683,61 грн; заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 7 032,81 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17 липня 2015 року становить 154 628,17 грн.

Крім того, позивач, посилаючись на пункт 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», просив суд у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Також ПАТ «УкрСиббанк» просило суд у резолютивній частині рішення встановити спосіб та порядок його виконання, зокрема встановити, що виконання рішення здійснюється за курсом, встановленим НБУ на день виконання рішення суду.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0 у загальному розмірі 142 137,20 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 3 333 302,83 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 73 695,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 1 728 262,92 грн; заборгованості за процентами - 45 140,39 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 1 058 601,05 грн; заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 16 268,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 381 510,29 грн; заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 7 032,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 164 928,57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором кредиту з останньої підлягає стягненню заборгованість за кредитом.

Досліджуючи позовні вимоги щодо стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитом із поручителя, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском банком строку звернення для стягнення з поручителя. На думку суду першої інстанції, згідно з розрахунком заборгованості від 17 липня 2015 року за договором про надання споживчого кредитування від 08 жовтня 2007 року № 0, доданого до матеріалів справи, вбачається, що останній черговий платіж внесений відповідачем ОСОБА_1 09 червня 2009 року, тому позовна давність, відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо пред`явлення вимоги до поручителя за кредитним договором, становить шість місяців, а оскільки банк подав позов до ОСОБА_2 тільки 06 листопада 2014 року, то позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що за відсутності в матеріалах справи графіка та відповідного розрахунку конкретної суми, яка підлягала щомісячному внесенню за тілом кредиту та за процентами, суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що такі підстави відмови у задоволенні позову апеляційним судом, як відсутність розрахунку та графіка погашення заборгованості, який є додатком до кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки умовами договору передбачено погашення кредитної заборгованості ануїтентними платежами у розмірі 860,00 доларів США щомісяця, а отже, апеляційний суд не був позбавлений можливості здійснити прості математичні розрахунки заборгованості з метою визначення розміру заборгованості відповідно до умов кредитного договору. Крім того, суду апеляційної інстанції необхідно було встановити час, із якого повинен обраховуватись строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум та, відповідно, чи є чинною порука, оскільки у разі пред`явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов`язання (чи частини зобов`язання) у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановлено в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0 за тілом кредиту в сумі 69 275,15 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 26 312,26 доларів США, пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 32 441,65 грн та пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 77 052,00 грн. В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 120,03 грн.

Апеляційний суд при прийнятті постанови вказав, що позивач, звернувшись 19 вересня 2014 року до відповідача із вимогою про дострокове повернення кредиту, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 08 жовтня 2022 року на 30 жовтня 2014 року (19 вересня 2014 року + 41 календарний день = 30 жовтня 2014 року). З урахуванням того, що останній платіж у рахунок погашення заборгованості за процентами позичальник здійснила 13 травня 2011 року на суму 100,00 доларів США, ОСОБА_1 заявила про застосування позовної давності, подавши до суду заяву про застосування позовної давності 27 жовтня 2015 року, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сума боргу за тілом кредиту за останні три роки, що передували зверненню до суду, а саме з 06 листопада 2011 року, у розмірі 69 275,15 доларів США, а також заборгованість за процентами за аналогічний період у розмірі 26 312,26 доларів США. Апеляційний суд зазначив про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу саме в іноземній валюті, ураховуючи відповідне законодавство з регулювання гривні та іноземної валюти, а також позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц та № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Щодо вимог банку про стягнення пені, то апеляційний суд дійшов висновку про часткове їх задоволення в межах річної позовної давності, відхиливши при цьому вимогу про стягнення пені у доларах США, стягнувши у підсумку з ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати за кредитом у розмірі 32 441,65 грн та пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 77 052,00 грн.

Разом з тим апеляційний суд вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя за кредитним договором ОСОБА_2 , звернувши також увагу на те, що ПАТ «УкрСиббанк» рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з поручителя не оскаржувало.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2021 року засобами поштового зв`язку АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить їх скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 63 929,60 доларів США (60 044,86 доларів США - основний борг та 3 884,74 доларів США - проценти).

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 16 березня 2016 року у справі № 6-1301цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 6-1009цс17, постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц, від 16 серпня 2019 року у справі № 754/882/15-ц.

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що апеляційним судом допущено помилку при визначенні та обчисленні шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя, сформовано безпідставний висновок про пропуск такого строку та неправильно застосовано частину четверту статті 559 ЦК України до спірних правовідносин та безпідставно відмовлено у задоволенні вимог до поручителя на суму 63 929,60 доларів США, щодо якої існують всі підстави для їх стягнення. Заявник звертає увагу на те, що строк виконання основного зобов`язання, відповідно до умов кредитного договору, був визначений 08 жовтня 2022 року, проте він був змінений на 30 жовтня 2014 року (41 календарний день з дати відправлення поручителю повідомлення про дострокове повернення кредиту), відповідно шестимісячний строк на пред`явлення вимог до поручителя спливає 30 квітня 2015 року (30 жовтня 2014 року + 6 місяців), з позовом до суду АТ «УкрСиббанк» звернулося 06 листопада 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя щодо всієї суми, відповідно порука може бути припиненою лише в частині окремих платежів, строк виконання яких станом на момент пред`явлення позову (06 листопада 2014 року) був простроченим понад 6 місяців (тобто до платежів, що були прострочені станом на 06 травня 2014 року). У свою чергу, згідно з наявним у справі розрахунком заборгованості станом на 08 квітня 2014 року, порука за окремими платежами за основним боргом припинилась на суму 13 650,95 доларів США та не припинилась на суму 60 044,86 доларів США, порука за окремими платежами за процентами припинилась на суму 34 050,91 доларів США та не припинилась на суму 3 884,74 доларів США.

У липні 2021 року засобами поштового зв`язку представник АТ «УкрСиббанк» - Безушко В. В. подала до Верховного Суду клопотання, в якому просила скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року та закрити провадження у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Станом на дату розгляду справи відзив на касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» на адресу Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року поновлено АТ «УкрСиббанк» строк на касаційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року та постанови Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі (на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 521/19435/14-ц із Малиновського районного суду м. Одеси та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2021 року матеріали справи № 521/19435/14-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2021 року відмовлено представнику АТ «УкрСиббанк» - Безушко В. В. у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

З огляду на зміст касаційної скарги перегляд справи в порядку касаційного провадження здійснюється Верховним Судом лише в частині вирішення позовних вимог щодо поручителя ОСОБА_2 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи із такого.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанційустановлено, що згідно з договором про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , отримала отримала кредит у розмірі 77 500,00 доларів США та зобов`язалась щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,5 % річних, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 08 жовтня 2022 року.

Підпунктом 1.2.2 кредитного договору визначено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 08 жовтня 2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3, 4.9, 5.3, 5.5 (у випадку несплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати досторокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому розділом 12 цього договору), 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору (невиконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту у разі порушення умов договору в порядку, встановленому розділом 12 договору, вважається істотним порушенням умов цього договору).

Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору у випадку порушення зобов`язання позичальником у частині несплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено цим договором: на прострочену суму основного боргу банк нараховує відповідні проценти в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу, збільшеної на 0,5 %. Нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу - (дня сплати ануїтетного платежу); на суму прострочених процентів банк може нараховувати пеню, починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, якщо розрахувати з дати виникнення прострочених процентів. Пеня нараховується в такому порядку: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такого платежу виражена у гривні; у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалентна) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості і розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою банку.

Згідно з пунктом 12.1 розділу 12 договору відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення банку, чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

08 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 147975, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Згідно з пунктом 3.1 договору поруки договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Відповідачі порушили умови договору про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0 та взяті на себе зобов`язання в частині повернення кредиту щомісячними платежами, в результаті чого станом на 17 липня 2015 року (згідно з уточненою позовною заявою) утворилась заборгованість у загальному розмірі 142 137,20 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року (дату ухвалення рішення судом першої інстанції) становить 3 333 302,83 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 73 695,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 1 728 262,92 грн; заборгованості за процентами - 45 140,39 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 1 058 601,05 грн; заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 16 268,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 381 510,29 грн; заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 7 032,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становить 164 928,57 грн.

З виписки за кредитним договором за період з 09 жовтня 2007 року по 20 жовтня 2014 року апеляційним судом установлено, що останній платіж у рахунок погашення заборгованості за процентами відповідач здійснила 13 травня 2011 року на суму 100,00 доларів США.

Відповідно до статуту ПАТ «УкрСиббанк» від 05 вересня 2013 року встановлено, що згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» у зв`язку з переведенням своєї діяльності на норми Закону України «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником всіх прав та зобов`язань АКІБ «УкрСиббанк».

Банк звернувся до суду із позовом 06 листопада 2014 року.

Відповідачі заявили про застосування позовної давності, подавши до суду 27 жовтня 2015 року заяву про застосування позовної давності.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із матеріалів справи встановлено, що 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач направив досудові вимоги про сплату простроченої заборгованості, проте вказані вимоги були залишені без задоволення.

У листопаді 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з цим позовом і просило стягнути солідарно з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 20 жовтня 2014 року (у заяві про збільшення позову - заборгованість станом на 17 липня 2015 року).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову щодо поручителя, виходив з того, що кредитор звернувся із позовом до ОСОБА_2 з порушенням строку, установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Апеляційний суд лише зазначив, що погоджується із висновками суду першої інстанції та банком не оскаржувалось рішення суду в апеляційному порядку щодо поручителя.

Із такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не може погодитися, зважаючи на таке.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування, згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України, починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній для спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Пунктами 1.1, 1.3, 1.4, 3.1 договору поруки передбачено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т. ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Тобто договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Договором про надання споживчого кредиту передбачено погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних (ануїтетних) платежів в обумовлені сторонами строки (08 числа кожного місяця, а у разі, якщо термін повернення кредиту або день сплати ануїтетного платежу припадає на вихідний, святковий або неробочий день, терміном повернення кредиту та днем сплати ануїтетного платежу вважається перший робочий день, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем), надана позивачем довідка-розрахунок заборгованості за кредитом та процентами також передбачає щомісячні дати сплати.

Таким чином, сторони встановили строки виконання позичальником окремих зобов`язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного періодичного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від нього у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

У згаданій справі № 408/8040/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредитування визначено окремими зобов`язаннями із внесення щомісячних платежів, то строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судами установлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком за договором про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0 станом на 17 липня 2015 року складається із заборгованості за кредитом у розмірі 73 695,81 доларів США та заборгованості за процентами у розмірі 45 140,39 доларів США, а також заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Матеріали справи містять детальний розрахунок кредитної заборгованості позичальника (а. с. 18-28, 100-111 т. 1). Поручитель (як і позичальник) не надав свого розрахунку чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості для нього, тобто співвідповідач не спростував факт наявності та розмір заборгованості, чи порядок її нарахування.

Згідно з домовленістю сторін кінцевий термін повернення кредиту за договором (виконання основного зобов`язання) - 08 жовтня 2022 року. Банк, відповідно до умов розділу 12 договору про надання споживчого кредиту, яким сторони врегулювали порядок дострокового повернення кредиту за вимогою кредитора, надіслав 19 вересня 2014 року відповідачам відповідні вимоги від 18 вересня 2014 року (а. с. 47-52 т. 1) про дострокове повернення кредиту та погашення простроченої заборгованості. Банк змінив встановлений договором строк виконання зобов`язання, і у зв`язку із неотриманням позичальником вказаної вимоги (матеріали справи не містять такого підтвердження), термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту, а це - 30 жовтня 2014 року (19 вересня 2014 року + 41 календарний день = 30 жовтня 2014 року).

З огляду на це шестимісячний строк на пред`явлення вимог до поручителя спливає 30 квітня 2015 року (30 жовтня 2014 року + 6 місяців).

Із позовом банк звернувся 06 листопада 2014 року, через 7 днів після зміни кредитором кінцевого строку виконання основного зобов`язання, тобто в межах шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя щодо всієї суми, а порука може бути припинена лише в частині окремих платежів, строк виконання яких станом на дату пред`явлення позову (06 листопада 2014 року) був простроченим понад 6 місяців (тобто до платежів, що були прострочені станом на 06 травня 2014 року).

Датою сплати платежів за основним зобов`язанням є 08 число кожного місяця, отже за основним боргом порука припинилась за платежами, зарахованими станом на 08 квітня 2014 року.

Станом на 08 квітня 2014 року, згідно з довідкою-розрахунком заборгованості, що міститься в матеріалах справи, загальний борг за кредитом становить 73 695,81 доларів США, з яких строкова заборгованість - сума 60 044,86 доларів США, прострочена - 13 650,95 доларів США. Відповідно порука за окремими платежами за основним боргом припинилась на суму 13 650,95 доларів США, але не припинилась на суму 60 044,86 доларів США, що мають бути стягнуті з поручителя.

Щодо заборгованості за процентами за користування кредитом: загальний борг за ними (на дату подання позову) становить 37 935,65 доларів США, з яких станом на 08 квітня 2014 року простроченими є проценти у сумі 34 050,91 доларів США, тому порука за окремими платежами припинилась на суму 34 050,91 доларів США та не припинилась на суму 3 884,74 доларів США (37 935,65 - 34 050,91).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що позивач звернувся із позовом до поручителя в межах шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя та припинення поруки лише в частині окремих платежів, строк виконання яких станом на дату пред`явлення позову був простроченим понад 6 місяців.

Отже, загальна сума заборгованості за кредитом, що підлягає стягненню із поручителя на користь позивача, складає 63 929,60 доларів США (60 044,86 + 3 884,74).

Суд не вбачає підстав для зазначення гривневого еквівалента заборгованості, що підлягає стягненню із співвідповідача, як того просив позивач, оскільки позика згідно з укладеним із позичальником договором про надання споживчого кредитування надана у доларах США, а зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц та № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Оскільки касаційна скарга АТ «УкрСиббанк» не містить доводів та вимоги щодо стягнення пені з поручителя на користь позивача, то суд касаційної інстанції не вбачає підстав для виходу за її межі та стягнення цих коштів із ОСОБА_2 .

Посилання апеляційного суду при прийнятті оскаржуваної постанови на те, що АТ «УкрСиббанк» рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з поручителя не оскаржувало, спростовується тим, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку й щодо поручителя, залишивши його в цій частині без змін, касаційна скарга не містить доводи з цього приводу, а тому суд касаційної інстанції не вбачає підстав зважати на це.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).

Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, але судами допущено неправильне застосування норм матеріального права (зокрема статті 559 ЦК України), тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині щодо поручителя із постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 53,23 % відповідно до позовної заяви та сплаченого за неї судового збору), на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені банком судові витрати у вигляді судового збору за подачу касаційної скарги у розмірі 3 890,05 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року в оскаржуваній частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2007 року № 0 у розмірі 63 929,60 доларів США, яка складається із 60 044,86 доларів США заборгованості за кредитом та 3 884,74 доларів США заборгованості за процентами.

У задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати зі сплати судового збору в сумі 3 890,05 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко