Ухвала

29 липня 2021 року

м. Київ

справа № 523/15324/18

провадження № 61-9847 ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Верховного Суду 11 червня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року з пропуском строку, установленого частиною першою статті 390 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року визнано підстави для поновлення процесуального строку неповажними, вказану касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявнику надати суду клопотання, в якому навести інші підстави для поновлення строку та надати відповідні докази, уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України та надати докази сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

На виконання вимог указаної ухвали ОСОБА_1 подав до Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій наводить поважні причини пропуску такого строку, які на думку суду є достатніми підставами для поновлення строку на касаційне оскарження.

Також, заявник додав докази, які підтверджують наявність у нього пільг щодо сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Однак, подавши уточнену редакцію касаційної скарги, заявник не зазначив конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження.

Уточнена редакція касаційної скарги містить формальне посилання на пункт 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підстави касаційного оскарження судових рішень, однак не містить визначення передбачених цією нормою обгрунтування підстав касаційного оскарження.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

З підстав відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) має зазначатися конкретна норма права, що регулює спірні правовідносини, з приводу застосування якої відсутній висновок Верховного Суду. Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, без зазначення конкретної норми права, яку неправильно застосували суди попередніх інстанцій, не дає підстав для вирішення питання про відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

В уточненій редакції касаційної скарги ОСОБА_1 не зазначена конкретна постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях. Також у касаційній скарзі не зазначена конкретна норма права, з приводу застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

Посилання у касаційній скарзі лише на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Відповідно до положень частини другої статті 393 ЦПК України та статті 185 ЦПК Україниу разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу і заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Оскільки заявником надано уточнену редакцію касаційної скарги без зазначення обгрунтування наявності конкретних підстав касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вимоги ухвали Верховного Суду від 30 червня 2021 року заявником не виконано, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження та є підставою для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь