Справа № 318/1124/20 Номер провадження №2-о/318/1/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2021 р. м. Кам`янка-Дніпровська

Кам`янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: суддя Васильченко В.В.; секретар Александрова А.А.,

розглянувши в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам?янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із цією заявою в якій просив встановити факт неправильності запису про національність прадіда заявника ОСОБА_2 в актовому записі про народження ОСОБА_3 , запис №29 від 3 березні 1956 року та зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) внести зміни в актовий запис №29 від 3 березня 1956 року складений щодо ОСОБА_3 - у графі національність батька: ОСОБА_2 з «росіянин» змінити на «болгарин».

Ухвалою судді Петрова В.В. від 03.06.2020 року було відкрите провадження у справі.

Ухвалою від 03.09.2020 року справу було прийнято до свого провадження суддею Васильченком В.В.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 та його представник Моісеєнко Д.Ю. не з`явилися, на адресу суду неодноразово направляли клопотання про відкладення розгляду справи. Представник заінтересованої особи ОСОБА_5 до суду надіслала заяву про розгляд справи у свою відсутність, у письмових поясненнях по справі просила суд відмовити у задоволенні заяви з огляду на те, що у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду в судовому порядку взагалі.

Основними засадами цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно зі ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

В силу приписів ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справа перебуває у провадженні суду з травня 2020 року, строк для надання доказів сплинув та, на переконання суду, у учасників справи було достатньо часу для надання суду доказів в обґрунтування своїх позицій. Суд вважає, що сторони мають прагнути найскорішого вирішення справи по суті, для чого вживати заходів для своєчасного вчинення необхідних процесуальних дій, уникнення безпідставного відкладення розгляду справи.

Передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, позаяк заявник, а рівно і його представник належним чином були сповіщені про місце та час розгляду справи, особисто ОСОБА_1 про причини своєї неявки до суду не повідомив та з будь-якими клопотаннями з приводу відкладення розгляду справи судом не звертався.

Суд також враховує, що у відповідності до ч. 4 ст. 212 ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Натомість ані заявник, ані його представник такою можливістю не скористались, з відповідним клопотанням до суду не звернулись.

Тож судом було забезпечено сторонам провадження можливість брати участь в судовому засіданні, самостійно обстоюючи свою позицію або через представника, однак, заявник таким своїм правом не скористався, реалізувавши таке своє право на свій власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; 3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Згідно приписів ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

У порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

Відповідно до правил ст. 315 цього ж Кодексу суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 27.03.1989 р., ОСОБА_1 народився від батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Близькими родичами заявника є - батько ОСОБА_6 , дід ОСОБА_3 та баба ОСОБА_8 , прадід ОСОБА_2 та прабаба ОСОБА_9 .

Прадід ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 . НОМЕР_2 , дід - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 .

Як стверджує ОСОБА_1 його батько, дід та прадід за національністю та походженням є болгарами, а сам заявник усе своє життя ідентифікував себе як болгарин та сприймав свою родину болгарською.

Водночас, документи у яких було б зазначено національність прадіда заявника, як «болгарин» відсутні. Єдиним документом, який на цей час підтверджує національність ОСОБА_2 є відновлене свідоцтво про народження ОСОБА_3 (діда позивача) НОМЕР_4 від 03.03.1956 року (актовий запис №29 від 03.03.1956 р.). Згідно зі свідоцтвом про народження діда заявника в графі «Батьки. Батько. Національність» зазначено про національність прадіда «русский», а не «болгарин».

07 листопада 2019 року ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) подано заяву про внесення змін до актового запису про народження №29 від 03.03.1956 року щодо свого діда ОСОБА_3 щодо змін в графі національності батька дитини ОСОБА_2 з «росіянин» на «болгарин».

Висновком Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) №62/17.24-6-113 від 07.02.2020 року про внесення змін до актового запису цивільного стану Відділом відмовлено внести зміни в актовому записі про народження №29 від 03.03.1956 року щодо ОСОБА_3 в графу національність батька дитини ОСОБА_2 з росіянина на болгарин на підставі ст.19 Конституції України, п. 1 ст.ст. 6, 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 10, 2.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, відсутності документів, що підтверджують правильність написання та закінченням строку розгляду справи.

Як вбачається із заяви, ОСОБА_1 ставить питання щодо встановлення факту неправильності запису про національність прадіда заявника ОСОБА_2 в актовому записі про народження ОСОБА_3 , запис №29 від 3 березні 1956 року та просить суд зобов`язати Відділ ДРАЦС по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) внести зміни в актовий запис №29 від 3 березня 1956 року складений щодо ОСОБА_3 - у графі національність батька: ОСОБА_2 з «росіянин» змінити на «болгарин».

Відповідно до п. 2.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, на підтвердження достовірності представлених заявником документів про державну реєстрацію актів цивільного стану відділом державної реєстрації актів цивільного стану до справи було додано повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження заявника, його батька, діда, про шлюб заявника, про смерть діда та прадіда.

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було зроблено запит з Державного архіву Запорізької області архівну копію актового запису про народження прадіда ОСОБА_2 на підставі яких вирішується питання щодо необхідності внесення змін або відмови в цьому.

24 грудня 2019 року з Державного архіву Запорізької області надійшло повідомлення, що в частково збережених метричних книгах церкви Знаменія Божої матері за 1906 і 1908 роки Свято-Ільїнської церкви с. Велика Знам`янка Мелітопольського повіту Таврійської губернії за 1906 і 1909 роки, актовий запис про народження ОСОБА_2 відсутній. Одночасно повідомляється, що метричні книги церкви Знаменія Божої матері за 1907 р., Свято-Ільїнської церкви за 1907-1908 рр. Свято-Олексіївської церкви с. Велика Знам`янка Мелітопольського повіту Таврійської губернії за 1906-1908 рр., на зберігання до державного архіву Запорізької області не надходили.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №158 від 27.12.1994 року складеного виконавчим комітетом Великознам`янської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, № 24504449, сформованого 09.11.2019 року Відділом ДРАЦС по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відносно ОСОБА_2 , в графі національність зазначено - «росіянин».

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» до компетенції органів державної реєстрації актів цивільного стану відноситься: проведення державної реєстрації народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, внесення зміни до актових записів цивільного стану, поновлення та анулювання їх; формування Державного реєстру актів цивільного стану громадян, ведення його, зберігання архівного фонду, здійснення відповідно до законодавства інших повноважень.

Указом Президента України "Про порядок зміни громадянами України національності" від 31 грудня 1991 року № 24, було передбачено, що національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків.

Зміна національності провадилась відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалась також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу.

Однак, вказаний Указ втратив чинність згідно з Указом Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99 та на підставі Постанови Верховної Ради України № 3424-ХІІ «Про затвердження нової редакції Положення про паспорт громадянина України», яка не передбачає внесення у цей документ відомостей про національність.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

На підставі ст. 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 09 грудня 1997 року №703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає ст. 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також ст. 11 Закону «Про національні меншини в Україні».

Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах цивільного стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Щодо посилань у заяві ОСОБА_1 на роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 №12 «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», відповідно до яких питання щодо встановлення неправильності в актовому записі про народження, зокрема щодо доповнення відомостей про національність та громадянство батьків, суд вирішує на підставі письмових (архівних матеріалів, відомостей, які містяться в паспорті, інших посвідчень тощо) та інших доказів, що з достовірністю підтверджують заявлену вимогу, слід зазначити таке.

Вимоги п. 7 вказаної Постанови, за якими при розгляді справ про встановлення неправильності в актовому записі про народження суди мають враховувати, що він, зокрема, повинен містити відомості про національність і громадянство батьків, а якщо їх не було внесено - актовий запис має бути доповнено, - відповідали законодавству України станом на час прийняття зазначеної постанови. Проте ці роз`яснення не відповідають чинному законодавству України, яким зазначення національності особи в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС не передбачено. Оскільки зазначена постанова була прийнята до прийняття Конституції України та чинних ЦК України, СК України, ЦПК та КАС України, то надані в ній роз`яснення не відповідають чинному законодавству України і не можуть братися до уваги.

Визнаючи та поважаючи право громадян України на національне самовизначення, держава Україна, діючи відповідно до стандартів Ради Європи, не передбачає фіксації відомостей про національність у будь-якому документі, у тому числі який ідентифікує особу, не втручаючись тим самим, в особисте життя громадян.

На підставі вище зазначеного та у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують написання національності прадіда, як болгарин та на підставі повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №158 від 27.12.1994 року складеного виконавчим комітетом Великознам`янської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, №24504449, сформованого 09.11.2019 року Відділом ДРАЦС по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відносно ОСОБА_2 , де в графі національність зазначено - «росіянин», та на підставі повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №472 складеного 06.04.1966 року Шевченківським районним у м. Запоріжжі Відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, №24504128 сформованого 09.11.2019 року Відділом ДРАЦС по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відносно ОСОБА_6 де в графі національність батька ОСОБА_3 зазначено також - «росіянин», стверджувати що національність діда та прадіда зазначені не правильно неможливо.

Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18, в якій дійшла висновку, що у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду не лише в порядку адміністративного судочинства, а й у судовому порядку взагалі.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі ст.ст. 1, 11, 15, 16, 300 ЦК України, керуючись ст. ст. 15, 258, 259, 265, 268, 293, 315 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам?янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Повне найменування учасників судового процесу:

Заявник: ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса: АДРЕСА_1 ;

Представник заявника: адвокат Моісеєнко Денис Юрійович, РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам?янсько-Дніпровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро); адреса: 71304, м. Кам`янка-Дніпровська, вул. Щаслива, 110, Код .

Суддя: В. В. Васильченко