ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2495/20 Номер провадження 22-ц/814/1614/21Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря судового засідання: Міщенко Я.О.

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Ковальчука О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді В.І. Хіневич

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_4 (замінено ухвалою суду від 09.09.2020 на ОСОБА_2 на підставі ч. 2 ст.51 ЦПК України у зв`язку зі смертю відповідача), відповідно до якого прохав:

Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом його вселення у квартиру за адресою АДРЕСА_1

Зобов`язати не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та передати ключі від зазначеної квартири.

Стягнути з в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 28.07.1996 року він є власником 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками є ОСОБА_4 (батько позивача) (розмір частки - 1/3) та ОСОБА_5 (розмір частки - 1/3).

Однак, ОСОБА_4 на ґрунті особистої неприязні створює йому перешкоди у користуванні майном, перешкоджає проживанню та утримує у себе ключі від квартири, у зв`язку із чим позивач не має можливості вільного доступу до житла.

Не зважаючи на встановлення порядку користування житловим приміщенням у 2020 році на підставі рішення суду, що набрало законної сили, відповідно до якого в його особисте користування було виділено кімнату площею 11,6 кв.м., доступ до квартири йому не було надано.

За даним фактом він звертався до правоохоронних органів, якими зафіксовано фактичні обставини не допуску до житла.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.09.2020 замінено відповідача у даній справі з ОСОБА_4 на ОСОБА_2 , так як ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі спадкового договору, 18.08.2020 року було зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_1 ключі від зазначеної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 008 грн. судового збору.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

Із вказаним рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_2 та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Вказувала, що під час розгляду справи місцевим судом вона надавала пояснення, що з 2008 року проживала із ОСОБА_4 у спільній квартирі та повідомляла про причини виникнення неприязних стосунків між ними, як батьком і сином.

Після смерті батька, ОСОБА_4 , вона намагалась домовитись із позивачем ОСОБА_1 щодо викупу належної йому частки у спільній квартирі, однак він не погоджувався.

Вказувала, що під час розгляду справи у суді ОСОБА_1 пояснював, що не звертався до неї, як до спадкоємця 1/3 частини квартири після смерті ОСОБА_4 , із вимогою отримання ключів від квартири, при цьому ОСОБА_1 має інше житло для проживання.

Зазначала, що позивачем не було надано жодних доказів спричинення йому моральної шкоди у причинному зв`язку із її діями.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

21.07.2021 на електронну адресу Полтавського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, який 23.07.2021 отримано Полтавським апеляційним судом поштовим відправленням №084 від 31.07.2021 року разом із доказами його надіслання відповідачу.

У відзиві позивач ОСОБА_1 прохав залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 квітня 2021 року без змін.

Вказував, що в апеляційній скарзі не наведено жодної із підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, за яких судове рішення може бути скасовано.

Суть апеляційної скарги зводиться до цитування описової частини рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи місцевим судом відзив не надавала, на рахунок своїх заперечень, викладених у письмових поясненнях доказів не надала, та у судовому засіданні підтвердила, що своє небажання допускати позивача до квартири.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі №537/559/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ «Місто для людей Кременчук» про встановлення порядку користування житловим приміщенням та розподіл особового рахунку встановлено, що станом на 22.01.2020 року, квартира АДРЕСА_2 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (розмір частки - 1/3), ОСОБА_4 (розмір частки - 1/3) та ОСОБА_5 (розмір частки -1/3), що підтверджується інформаційною довідкою № 197233438 від 22.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Цим же рішенням суду (Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі №537/559/20) визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином: у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 11,6 кв. м., у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею 16,4 кв.м., в загальному користуванні залишити: кухню - 6,9 кв.м., вбиральню 1,4 кв.м., ванну кімнату 2,9 кв. м, коридор 7,9 кв.м., кладову 0,3 кв.м., кладову 0,2 кв. м, лоджію 1,4 кв.м.

Згідно довідки від 18.06.2012 року № 519, виданої КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 на 1/3 частку є свідоцтво про право власності від 28.07.1996 року, видане 7-ю дистанцією цивільних споруд Полтавського відділення Південної залізниці (згідно з наказом від 28.07.1996 року за № 806/48).

Згідно з технічним паспортом, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 28,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,4 кв.м., 2-а кімната - 11.6 кв.м., кухня - 6,9 кв.м., вбиральня -1,4 кв.м., ванна кімната - 2,9 кв.м., коридор - 7.9 кв.м., лоджія - 1,4 кв.м., кладова - 0,3 кв.м., кладова - 0,2 кв.м. Загальна площа квартири - 49,0 кв.м.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_4 не проживав у вказаній квартирі з часу як пішов з матір`ю від батька, а після смерті бабусі матері батька, зовсім не мав доступу до квартири. Комунальні послуги почав частково сплачувати у 2019 році. Звертався до батька - ОСОБА_4 з вимогою вселитися у свою частку квартири, однак останній відмовив йому, так як хотів спокійно дожити віку.

Наразі позивач не проживає у вказаній квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 проживала у квартирі останні роки та доглядала за ОСОБА_4 , а після його смерті за спадковим договором, частка квартири належної ОСОБА_4 перейшла до ОСОБА_2 .

Позивача у квартиру вона не впускає, так як за твердженнями останньої, боїться щоб він не вкрав її речі.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим повторно від 01.09.2020 року серії НОМЕР_1 .

Згідно інформаційної довідки № 222076566 від 31.08.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 15.08.2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , на підставі спадкового договору №970, від 21.05.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області.

Встановивши факт перешкод ОСОБА_1 у користуванні його часткою у спільній квартирі, місцевий суд дійшов висновку про необхідність усунення цих перешкод та вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру.

Також, місцевий суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У спірних правовідносинах права позивача, як співвласника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

В статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Місцевий суд вірно встановив, що відповідачем у справі йому, як співвласнику спірної квартири, чиняться перешкоди у користуванні нею ОСОБА_4 (серед іншого, у проживанні).

Зазначені обставини підтверджені належними доказами, які наявні в матеріалах справи та були досліджені місцевим судом.

В ході судового розгляду справи правонаступник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , до якої перейшло право власності на частку квартири, яка належала ОСОБА_4 , не заперечувала, що позивачу чинилися перешкоди у користуванні квартирою і вона не має намір з ним проживати в одній квартирі, а хоче викупити його частку у квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також наведені доводи про те, що в ОСОБА_6 були складні стосунки із сином, позивачем ОСОБА_1 , та що за життя ОСОБА_6 заперечував проти проживання ОСОБА_1 у спільній квартирі.

Вказані обставини, а також наявність іншого житла, не є підставою для чинення перешкод у користуванні ОСОБА_1 спільною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 не звертався до ОСОБА_2 з вимогами про отримання ключів від спільної квартири не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки на час розгляду справи, саме в ОСОБА_2 знаходяться ключі від спірної квартири.

Щодо висновків суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи позов був пред`явлений до відповідача ОСОБА_4 та обґрунтування відшкодування моральної шкоди стосувалося заподіяння такої шкоди позивачу саме відповідачем ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 12.08.2020 року до участі у справі в якості правонаступника була залучена ОСОБА_2 .

В силу приписів ст.1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

За життя ОСОБА_4 жодного судового рішення про відшкодування моральної шкоди ухвалено не було.

Як спадкоємець померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не повинна нести відповідальність за заподіяну останнім моральну шкоду позивачу.

Жодних позовних вимог до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, як її заподіювача ОСОБА_1 не заявлялось та доказів не надавалось.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди саме ОСОБА_2 .

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині стягнення з неї моральної шкоди є обґрунтованими.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

У відповідності з вимогами п.3,4, ч.1 ст. ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди рішення місцевого суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права , воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні моральної шкоди.

Щодо судових витрат у справі

Як вбачається з матеріалів справи позивач у справі є особою з інвалідністю 2 групи (а.с. 10) та у відповідності з вимогами п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. При подачі позову судовий збір не сплачував.

З позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру. Судовий збір за ставкою судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою у розмірі 0,4 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020, тобто по 840,80 грн. за кожну позовну вимогу становив 1 681,60 грн.

За апеляційне оскарження судового рішення ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 1 512 грн., обрахований із розрахунку: 1 008 грн. х 150%, а повинна була сплатити 2 522,40 грн. (із розрахунку: 1 681,60 грн. х 150%). Таким чином, недоплата становить 1 010,40 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково.

Так як рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню та в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити, на користь ОСОБА_2 підлягає компенсації частина витрат судового збору у розмірі 1 261,20 грн.

Проте, ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги сума судового збору була сплачено не у повному обсязі через невірність обрахунку, недоплата становила 1 010,40 грн.

Недоцільно достягувати з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений розмір судового збору та одночасно компенсувати їй з державного бюджету частину судового збору у розмірі 250,80 грн. (1261,20 1010,40)

У відповідності до ч. 10 статті 141 ЦПК України суд має право зробити взаємозарахування судового збору.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п.3,4, ч.1 ст. 376 ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 квітня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 квітня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

В іншій частині рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 квітня 2021 року залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок державного бюджету в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України 250,80 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 28 липня 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук