П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2021 року м. Київ

справа № 761/42209/19

провадження № 22-ц/824/4822/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року, у складі судді Юзькової О.Л., повний текст складений 29.10.2020 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона являється співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25 листопада 1999 року. В квартирі, окрім неї, проживає її чоловік ОСОБА_3 , донька ОСОБА_2 , онуки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_2 відмовляється сплачувати кошти за використані комунальні послуги, а саме за світло, газ, опалення та за обслуговування будинку та прибудинкової території.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки за комунальні послуги сплачує лише вона та її чоловік, то у відповідачки виникла заборгованість перед нею у розмірі 2 540 грн., яку і просила стягнути на свою користь.

Крім того, позивач просила суд зобов`язати відповідача брати участь у сплаті за житлово-комунальні послуги відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, щомісячно, звітуючи відповідною квитанцією.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач пояснила, що регулярно передає свою частину коштів на оплату комунальних послуг чоловіку позивача ОСОБА_3 , тому просила в позові відмовити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року позовні вимогиОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач повинна брати участь в утриманні квартири відповідно до належної їй частки у праві власності на неї, а саме 1/5 частину витрат.

Натомість, як зазначає позивач, вона сплачує комунальні послуги за відповідача. При цьому, у зв`язку з інвалідністю вона не має можливості особисто відвідувати установу банку для здійснення відповідних оплат, тому кошти фізично сплачує онука ОСОБА_5 .

Позивач також зауважує, що наведені обставини відповідач не заперечує, вона лише стверджує, що свою частину коштів на оплату комунальних послуг передавала ОСОБА_3 , та у той же час жодного доказу на підтвердження зазначеного не надає.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідач вважає, що районний суд правомірно застосував норми матеріального і процесуального права та ухвалив по суті спору справедливе та законне рішення, яке на її думку не підлягає скасуванню.

Клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін та допит свідків вирішені апеляційним судом в ухвалі про призначення справи до розгляду від 24 березня 2021 року (а.с. 86-87).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 листопада 1999 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних долях (а.с. 3).

Власником особового рахунку по квартирі являється ОСОБА_3 , відповідно до довідки виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» №02/10/00/9 від 04 вересня 2019 року (а.с. 5).

Згідно цієї ж довідки за позивачем станом на 01 серпня 2019 року рахується заборгованість за житлово-комунальні послуги, а саме: утримання будинку та прибудинкової території - 340 грн. 69 коп., централізоване опалення КП «Київенерго» - 4740 грн., вивезення побутових відходів - 162 грн. 04 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та не доведеності.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

Положення статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» роз`яснює, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках, а відтак мають спільні обов`язки щодо її утримання, зокрема щодо оплати житлово-комунальних послуг пропорційно належних їм частин.

Відповідачем не заперечується, що вона проживає в квартирі і користується наданими житлово-комунальними послугами.

Таким чином, колегія суддів, проаналізувавши обставини справи та доводи сторін, вважає, що позивачОСОБА_1 належними доказами підтвердила факт того, що вона несла тягар утримання спільного майна - квартири самостійно, що підтверджується наданими нею копіями квитанцій.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 , яка є співвласником вищевказаної квартири, належними та достатніми доказами не спростувала факт того, що вона особисто не здійснювала сплату коштів за житлово-комунальні послуги відповідно до належної їй частки у квартирі.

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що відповідач не надала суду будь-яких доказів, які б свідчили про передачу нею своєї частини коштів на сплату комунальних послуг чоловіку позивача ОСОБА_3 .

Отже, відповідно до наданих копій квитанцій, позивачем у 2019 році здійснено оплату комунальних послуг, а саме: утримання будинку та прибудинкової території, вивезення побутових відходів, централізоване постачання гарячої та холодної води, централізоване опалення, за спожитий газ та електроенергію, на загальну суму 12 704 грн.

Оскільки позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , й кожному з них належить по 1/5 частині квартири, то вказана сума коштів мала б бути сплачена пропорційно до їх часток, а тому ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідача 1/5 частини суми понесених нею витрат, що становить 2 540 грн.

За наведених обставин, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не в повній мірі дослідив обставини справи та дійшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за несплачені комунальні послуги.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача брати участь у сплаті за житлово-комунальні послуги відповідно до своєї частки у справі спільної часткової власності щомісячно, оскільки, як доречно зазначив суд, судовому захисту підлягають порушенні права та інтереси особи, і норми чинного законодавства України не передбачають вирішення спору на майбутнє.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за несплачені комунальні послуги

підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 2 540 грн., а у іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки позивач у справі ОСОБА_1 як інвалід першої групи, відповідно до положень п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, тому вказані витрати повинні бути покладені на відповідача у справі ОСОБА_2 , оскільки остання, подаючи відзив на позов та заперечення на апеляційну скаргу не зазначила про те, що вона має пільги щодо сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 389 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за несплачені комунальні послуги - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за несплачені комунальні послуги в розмірі 2 540 грн.

В іншій частині рішенняШевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в розмірі 1921 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: