АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року

м. Чернівці

справа № 725/5243/19

провадження 822/939/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Литвинюк І.М.,

за участю секретаря Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 , яка входить до державного житлового фонду та належить територіальній громаді м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради.

Окрім нього у вказаній квартирі зареєстрований його брат - ОСОБА_2 .

Водночас, відповідач з 2006 року у квартирі НОМЕР_1 не проживає, не зберігає у ній особистих речей та не отримує за даною адресою поштової кореспонденції.

Крім того, ОСОБА_2 взагалі не цікавиться вказаним житлом, не сплачує комунальні послуги та не несе витрат по його утриманню.

Зазначає, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 створює йому ряд перешкод. Зокрема, він (позивач) змушений сплачувати за відповідача витрати по утриманню квартири в частині сплати всіх передбачених комунальних платежів, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих мешканців у квартирі, а також у зв`язку із реєстрацією відповідача не має змоги оформити субсидію. Указані обставини суттєво впливають на його фінансове становище.

Просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні послуги за квартиру, а тому є особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, не правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Зокрема, зазначає, що докази надані позивачем, на підтвердження свої вимог, є безпідставними, оскільки кожний рік він разом із сім`єю приїжджає до свого помешкання в АДРЕСА_1 , відвідує матір, брата та постійно надсилає кошти на утримання квартири позивачу.

Узагальнені доводи інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки приватного підприємства «Житлосервіс» від 14 вересня 2019 року про склад сім`ї та реєстрацію, у квартирі АДРЕСА_1 окрім позивача ОСОБА_1 зареєстрований також ОСОБА_2 (а.с.5).

Із акта ПП «Житлосервіс» №249 від 13 вересня 2019 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 2006 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає. Даний факт також підтвердили сусіди ОСОБА_4 (мешканець кв. НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (мешканець кв. НОМЕР_3 ) (а.с.10).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні послуги за квартиру, а реєстрація відповідача у вказаній квартирі перешкоджає позивачу отримати субсидію.

Однак з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 123 Житлового кодексу УРСР Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на приписи приведених вище норм у їх сукупності процесуальним завданням позивача було доведення суду за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, із дотриманням принципу їх достатності (статті 77 - 80 ЦПК), фактів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців без поважної причини.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказане завдання позивачем виконано не було.

Матеріали цивільної справи підтверджують, що відповідач вселився до квартири на законних підставах.

Позивачем не надано допустимих та достовірних доказів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців без поважної причини.

Так, на підтвердження своїх доводів позивачем було надано акт № 249 від 13 вересня 2019 року про не проживання відповідача у спірній квартирі з 2006 року.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до акта про не проживання, оскільки він підписаний сусідами позивача, які об`єктивно (через проживання в інших помешканнях) не можуть підтверджувати або спростовувати факт проживання особи.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі 203/1665/19-ц.

Також суд першої інстанції в порушення вимог закону не з`ясував, а позивач не вказав причини відсутності ОСОБА_2 не проживання у спірній квартирі. Як вбачається із копії закордонного паспорту відповідач періодично виїжджає за кордон. А тому, за ОСОБА_2 продовжує зберігатись право постійного місця проживання.

З урахуванням висновків ЄСПЛ викладених у своїх рішенням, де дана міжнародна судова установа зазначає про недопустимість позбавлення особи права на житло. Так, Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не має легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» («KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE», № 30856/03, § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02.12. 2010).

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 не втратив інтерес до спірної квартири, не проживає в ній з поважних причин, оскільки тимчасово виїжджає за кордон, зважаючи, що ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі на законних підстав, а тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції про задоволення позову ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За подання апеляційної скарги апелянт сплатив 1152 гривні 60 копійок, що підтверджується квитанцією (а. с. 100).

З огляду на зазначене, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152 гривні 60 копійок у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152 гривні 60 копійок у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови- 16 листопада 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді : І.М. Литвинюк

О.О. Одинак