Провадження №2/521/439/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі головуючого суді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_2 .

У підтвердження свої вимог позивач посилається на те, що вона та ОСОБА_2 домовилися про купівлю продаж квартири АДРЕСА_1 . На виконання даних домовленостей, 28 грудня 2017 року позивач у присутності свідків передала ОСОБА_2 у якості передплати грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США, що підтверджується розпискою, яка підписана позивачем та відповідачем по справі, а також свідками. В подальшому, відповідач не виконав домовленості щодо відчуження зазначеної квартири та відмовився повертати грошові кошти. Через це позивач звернулася до суду з відповідним позовом, в якому просить стягнути грошові кошти у розмірі 224 000 гривень, що є еквівалент 8 000 доларів США на момент звернення до суду.

Відповідач, в свою чергу, позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи це тим, що домовленість щодо купівлі продажу квартири між ним та позивачем була, однак він жодних грошових коштів не отримував та розписку не писав.

У судовому засіданні позивач та її представник приймали участь, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач разом з своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їх задоволені у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, вислухавши думку учасників процесу, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було домовлено про купівлю продаж квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку належить ОСОБА_2 . З метою реалізації вказаних домовленостей, відповідачем було видано на ім`я позивача довіреність від 24.10.2017 року, яка була посвідчена нотаріально. Дана довіреність була видана з метою оформлення договору дарування нерухомості.

28 грудня 2017 року було складено розписку між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , із тексту якої вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 000 (вісім тисяч) доларів США в якості передплати за продаж квартири АДРЕСА_1 у присутності свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка була підписана сторонами угоди.

В подальшому, після отримання грошових коштів, відповідачем не було вчинено відповідних дій направлених на реалізацію домовленостей щодо купівлі продажу квартири, та при звернені позивача щодо повернення грошових коштів, їй було відмовлено.

Не погоджуючись з тим, що вказана розписка була підписана відповідачем, його представником було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення чи була розписка заповнена та підписана саме ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 13.03.2019 року було призначено судово - почеркознавчу експертизу та провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. За результатами проведення експертизи отримано висновок експерта №21-1787 від 11.06.2021 року, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 виконано самим ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (стаття 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а його зміст згідно статті 628 цього Кодексу становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір В майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основі їй її договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

З наданої суду розписки вбачається, що суть грошової суми, яка передана позивачем на користь, зокрема, ОСОБА_2 , як гарантія подальшого укладення відповідного договору щодо продажу квартири та названа сторонами як «передплата».

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12 та Постанові від 02.09.2015 року у справі №6-226цс14, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Дослідивши умови складеної між сторонами розписки, суд вважає, що за своє правовою природою це є договором, який містять умови попереднього договору. Разом з тим, за змістом закону попередній договір не відноситься до грошового зобов`язання, він тільки передбачає зобов`язання його сторін укласти в майбутньому основний договір, а таке зобов`язання не є грошовим, отже забезпечувати його завдатком неможливо.

Тобто, будь-яких підстав утримувати аванс у продавця не існує, якщо попередній договір або договір про наміри укласти договір не було укладено у нотаріальній формі.

Слід зазначити, що у судовому засіданні відповідачем було фактично визнано підписання ним розписки. А посилання на те, що грошові кошти були отримані ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження та спростовуються тим, що дана особа не є власником вищевказаної квартири, а грошові кошти передавалися безпосередньо з метою відчуження в подальшому нерухомості на користь позивача

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку між сторонами було укладено договір про наміри лише у простій письмовій формі, що свідчить про не виникнення у сторін належним чином оформленого зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а виникли лише наміри, які не були реалізовані, а тому сума авансу, яка передана позивачем на користь відповідача в розмірі 8 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ складає 222 194 грн. 40 коп. (27, 7743 грн. за один долар США на момент звернення позивачем до суду).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17).

Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно приписів ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи, що позивачем були заявлені вимоги щодо стягнення грошових коштів саме у розмірі 224 000 гривень, так як це є еквівалент 8 000 доларів США на момент звернення до суду, суд частково задовольняє вимоги позивача, оскільки курс гривні до долара США на момент подання позову, а саме 16.11.2018 року, був встановлений НБУ - 27, 7743 грн. за один долар США, що становить 222 194 грн. 40 коп. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду (ВП ВС, справа №723/304/16-ц, 23.10.19 р.).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 221 грн. 94 коп.

У ч. 1 ст. 158 ЦПК України зазначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Таким чином, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року та постановою Одеського апеляційного суду від 03.03.2020 року, знявши арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 76-81, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ) про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 222 194 (двісті двадцять дві тисячі сто дев`яносто чотири) гривні 40 (сорок) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 2 221 (дві тисячі двісті двадцять одну) гривню 94 (дев`яносто чотири) копійки.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року та постановою Одеського апеляційного суду від 03.03.2020 року, знявши арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Головуючий