Справа № 946/8829/21
Провадження № 2-о/946/166/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого Жигуліна С.М.

при секретарі Федорук Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу

за заявою

ОСОБА_1

заінтересованої особи

Ізмаїльського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області

про

встановлення факту проживання

В С Т А Н О В И В:

Заявник в судове засідання не з?явився, повідомлений про дату, час і місце судового засідання, представник заявника надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В заяві вказав, що він, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Підгірне Краснодонського району Луганської області. Батьками заявника є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В 1987 році батьки заявника були запрошені головою колгоспу ОСОБА_4 в якості спеціалістів до с.Кам`янка Ізмаїльського району Одеської області. В період з 1987 року по 1992 рік заявник з батьками проживав у с.Кам`янка, Ізмаїльського району Одеської області у гуртожитку Кам`янського цегельного заводу. З 1992 року заявник разом зі своє матір`ю переїхали до с.Саф`яни Ізмаїльського району, де проживали разом в будинку АДРЕСА_1 мати заявника працювала по найму, заявник якого через відсутність документів про народження до спеціалізованих навчальних закладів заявника не приймали, через вади мовлення проходив навчання на дому. В 2001 році мати заявника поїхала до його батька в Луганську область, щоб розлучитись та отримати від нього документи про народження, а також отримати гроші на подальше навчання заявника . Із вказаного часу заявник матір не бачив. В період часу з 2001 року на день подання відповідної заяви до суду заявник проживав в с.Саф`яни та працював по найму на прибиранні полів в с.Саф`яни та розвантаженні залізничних вагонів в м.Ізмаїлі. Паспорт громадянина України встановленого зразка, заявник не отримував.

З 2008 року заявник перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 в заявника народилась дочка ОСОБА_6 . Під час реєстрації народження дочки заявника, в Кам`янській сільській раді Ізмаїльського району, оскільки в заявника були відсутні документи, що підтверджують його особу, данні відносно доньки були записані зі слів матері.

У зв`язку з необхідністю в отриманні документів, що підтверджують особу заявника, він через свого знайомого звернувся до відповідних закладів на території тимчасово окупованої Луганської області, оскільки з 2014 року с.Підгірне Краснодонського району Луганської області знаходиться на тимчасово окупованій території.

В березні 2019 року заявником було отримано довідку №51 від 23 березня 2019 про народження ОСОБА_1 , довідку №34 від 23 березня 2019 року зі сповіщення про відсутність запису акту громадянського стану, згідно якої відсутні відомості про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , довідку про смерть №13/С від 23 березня 2019 року, згідно якої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У зв?язку із вищевикладеним просить встановити факт свого постійного проживання з 1986 року на території України за адресою АДРЕСА_1 на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та прийняття Закону України «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року.

Представник заінтересованої особи Ізмаїльського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

За результатами дослідження суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими.

У відповідності до вимог ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України.

Долученою до матеріалів справи документацією визначено, що довідкою №51 від 23 березня 2019 про народження ОСОБА_1 на підставі актового запису за № 31 від 25 березня 1986 року підтверджено народження заявника 22 березня 1986 року в с. Підгірне Краснодонського району Луганської області Української ССР, батьками заявника вказані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також заявником долучені довідки за №34 від 23 березня 2019 року з інформацією про відсутність запису акту громадянського стану про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та №13/С від 23 березня 2019 року про смерть, згідно якої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є батьком заявника, помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Через військові дії на вказаній території, проведення яких визнається судом загальновідомими та не потребують доказування відповідно до вимог ст. 82 ч.3 ЦПК України, заявник інших доказів на підтвердження зазначеного факту свого народження та перебування на території України за адресою АДРЕСА_1 на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та прийняття Закону України «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року, надати не зміг.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2016 року суди, розглядаючи справи про встановлення факту народження чи смерті на тимчасово окупованій території України, не ставлять вирішення цього питання у залежність від наявності чи відсутності письмової відмови органів реєстрації актів цивільного стану щодо здійснення реєстрації цього факту.

Відповідно до ч.3 ст.317 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064.

Згідно ст.13 ч.4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до п.1 Постанови Верховної ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської області тимчасово окупованими територіями» визнані тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської області, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовій режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою вищезазначеної статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, в редакції, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України № 1154/5 від 22.11.2007 року, з наступними змінами, передбачено, Державну реєстрацію народження на підставі рішення суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України проводить відділ державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду в день надходження копії такого рішення або будь-який відділ державної реєстрації актів цивільного стану в день її пред`явлення заявником.

Відповідно до п.13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту народження в позасудовому порядку.

За результатами дослідження наданих заявником довідок про народження, про смерть та відсутність відомостей в якості доказів в даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

За таких підстав, надана довідка №51 від 23 березня 2019 про народження ОСОБА_1 на підставі актового запису за № 31 від 25 березня 1986 року судом визнається належним і допустимим доказом на підтвердження факту народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Підгірне Краснодонського району Луганської області.

Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також те, що встановлення факту народження породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт народження.

Відсутність у заявника громадянства іншої держави підтверджена матеріалами справи, а також відсутні докази щодо залишення ним території України.

У відповідності до вимог ст. 3 ч.1 п.1 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

У відповідності до Порядку провадження по заявах і поданням з питань громадянства України й виконання ухвалених рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, для встановлення приналежності до громадянства України відповідно до п.2.ч.1.ст.3 Закону України «Про громадянство України» особа, що проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року й перебувала в громадянстві колишнього СРСР, але не має в паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт проживання на території України на зазначену дату, повинен представити заяву про встановлення приналежності до громадянства України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР і рішення суду, що підтверджує проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

За вказаних обставин суд вважає доведеними обставини, визначені заявником для належного вирішення питання про громадянство України.

Разом із тим вказане чинне законодавство передбачає наявність і рішення суду, яке підтверджує проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Вказані обставини є такими, що зумовлюють задоволення заявлених вимог у порядку, передбаченому ст. 315-319 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 141-142 ЦПК України розподіляються судові витрати.

Керуючись ст. 263-267 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Заявлені вимоги задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1990 року на території України за адресою АДРЕСА_1 на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та прийняття Закону України «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року.

Скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку у порядку, передбаченому ст.354 ч.2 ЦПК України.

Суддя С.М. Жигулін