Справа № 464/3395/21 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/2360/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника заявника адвоката Балуш М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Бойко О.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

заявниця звернулася в суду із заявою, в якій просила видатио бмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким протягом шести місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме, заборонити останньому у будь-який спосіб контактувати та наближатися на відстань не менше 100 метрів до місця реєстрації та проживання постраждалих осіб: доньки ОСОБА_1 , онуки ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 заборонити вхід та перебування (проживання) в місці спільного проживання з постраждалими особами доньки ОСОБА_1 , онуки ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви покликається на те, що вона разом з дітьми зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Окрім них, в даній квартирі зареєстрований і її батько, ОСОБА_2 , який з самого дитинства чинить відносно неї психологічне та економічне насильство, а в подальшому почав допускати таке ж і до її дітей. Психологічне насильство полягає у словесних образах, кривдах, погрозах, приниженні та залякуванні. Насильство економічного характеру пов`язане із питанням спільного користування житлом, батько зловживає алкогольними напоями, влаштовує скандали, виганяє її з дому разом із дітьми, його дії носять тривалий та систематичний характер. З даного приводу, вона неодноразово зверталась у правоохоронні органи, за що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку з насильницькими діями кривдника впродовж тривалого часу по відношенню до неї та дітей, змушена для забезпечення безпеки звернутися до суду із заявою про застосування до заінтересованої особи заходів тимчасового обмеження його прав. Просила заяву задоволити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила заявник ОСОБА_1 .

Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права шляхом незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В обґрунтування вимог покликається на те, що з самого дитинства станом по сьогодні кривдник чинить психологічне та економічне насильство у сім`ї по відношенню до неї та її дітей. Вона неодноразово зверталась в Сихівський ВП ГУНП у Львівській області з приводу вчинення домашнього насильства психологічного та економічного характеру, однак незважаючи на заборонні приписи та вжиті поліцією заходи, вони не мали і не мають по сьогодні жодного впливу і зміни поведінки її батька.

Насильство психологічного характеру, проявлялось і продовжує проявлятись у словесних образах, кривдах, погрозах, приниженні, залякування.

Насильство економічного характеру пов`язане з питанням спільного користування житлом, батько зловживає алкогольними напитками, приводить до дому різного роду жінок, влаштовує скандали і виганяє її разом з дітьми з дому.

Ці обставини викликають у неї побоювання за свою безпеку і безпеку дітей, спричиняють емоційну невпевненість, нездатність захистити себе і дітей і завдають шкоди психічному здоров`ю.

Відмова суду першої інстанції у видачі обмежувального припису порушує її права, позбавляє дієвого і невідкладного захисту як жертви насилля.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявниці, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та їх підстав, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог не дотримався.

Судом встановлено, що заінтересована особа, ОСОБА_2 є батьком заявниці, що підтверджується свідоцтвом про народження останньої.

Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації № 8 від 29 березня 2021 року, виданої ОСББ «Трильовського 27», квартира за адресою АДРЕСА_1 є кооперативною та власником такої є ОСОБА_2 . Разом з ним у даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (донька), ОСОБА_4 (онука) та ОСОБА_3 (онука).

Із відповіді відділу поліції №2 ЛРУ ГУНП у Львівській області від 05 травня 2021 року № 34аз/39/01/21 вбачається, що заявниця тричі зверталась з приводу неправомірних дій свого батька ОСОБА_2 23 серпня 2020 року, 07 вересня 2020 року та 28 січня 2021 року. За результатами розгляду цих заяв: працівниками по запобіганню та протидії домашньому насильству «Поліна» була складена форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства на підставі якої 23.08.2020 року було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 та в подальшому дільничним офіцером поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП на ОСОБА_2 ; 07.09.2020 року і 28.01.2021 року працівниками по запобіганню та протидії домашньому насильству «Поліна» була складена форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильствата в подальшому дільничним офіцером поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП на ОСОБА_2 ..

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Вказані адмінправопорушення були вчинені ним 23 серпня 2020 року та 07 вересня 2020 року.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2021 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 щодо події, яка мала місце 28 січня 2021 року закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173 -2 КУпАП. З аналізу ЄДРСР вбачається, що дана постанова суду першої інстанції судом апеляційної інстанції скасована.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вважав підтвердженим факт домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 лише 23 серпня та 07 вересня 2020 року, за що його було притягнуто до відповідальності та накладено адміністративне стягнення. При цьому судом не враховано, що за фактом вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства 23 серпня 2020 року до нього застосовано терміновий заборонний припис.

З вказаною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду у травні 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що належні та достатні докази, які б свідчили, що після накладеного судом стягнення ОСОБА_2 продовжує вчинення домашнього насильства суду не надано.

Проте з таким висновок суду погодитись не можна.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20) та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/19409/19 (провадження № 61-6763св20).

У частині другій статті 26Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено такий висновок: «Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства».

Відповідно до частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що ОСОБА_2 щодо своєї доньки та онуків протягом тривалого часу вчиняється домашнє насильство, за що його притягнуто до адміністративної відповідальності, і повторюваність його в подальшому є досить високою з точки оцінки ризиків, визначених Законом, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

При цьому, колегія суддів враховує, що визначальним у цій справі є не сама конфліктна ситуація, що виникла між сторонами, і не сам існуючий між ними спір щодо порядку користування квартирою, а є виключно поведінка однієї людини (людей) до іншої (інших) і така поведінка, дія містить ознаки домашнього насильства у формі (психологічного та економічного насильства), передбаченій Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про застосування обмежувального припису, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, то таке слід скасувати та ухвалити нове.

Встановивши наявність ознак застосування відносно заявниці та їх дітей економічного та психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявність ризиків застосування такого насильства у майбутньому, колегія суддів приходить до висновку про необхідність видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», колегія суддів вважає, що вимоги заяви про видачу обмежувального припису у вигляді заборони кривднику наближатися на відстань не менше 100 метрів до місця реєстрації та проживання постраждалих осіб, терміном на шість місяців, підлягають задоволенню.

Висновки апеляційного суду в цій частині ґрунтуються на правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 11 березня 2021 року у справі № 463/2162/20 (провадження № 61-17449св20).

В частині вимог заяви про застосування такого заходу, як заборона входу та перебування (проживання) в місці спільного проживання з постраждалими особами, слід відмовити.

Керуючисьст.ст. 258, 259, 263, 374, 376 , 382 - 384, 389, 390, ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 травня 2021 рокускасувати та постановити нове, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким визначити йому такі заходи тимчасового обмеження:

-Заборонити останньому протягом шести місяців у будь-який спосіб контактувати та наближатися на відстань не менше 100 метрів до місця реєстрації та проживання постраждалих осіб : доньки ОСОБА_1 , онуки ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Судове рішення про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.