Справа №222/811/21
Провадження №2/222/252/2021
02 листопада 2021 року смт. Нікольське
Володарський районний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Вайновської О.Є.,
секретаря судового засідання Гранкіної О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з Ѕ частини житлового будинку та стягнення коштів в рахунок сплати заборгованості зі сплати аліментів,
Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 26.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено її розгляд.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, будучі повідомленим про час, дату та місце розгляду справи належним чином.
За таких обставин, суд ухвалює заочне рішення по справі, на що позивач надав згоду, на підставі наявних у ній доказів.
При цьому фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося, на підставі положень ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.
Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року №6 (в редакції від 30 червня 1978 року № 5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Отже, за змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) належним відповідачем у такій справі має бути особа, в інтересах якої накладено арешт.
Таким чином, законодавством передбачена можливість захисту майнових прав особи, на майно якої накладений арешт. Такий захист здійснюється шляхом пред`явлення власником майна позову про зняття арешту з майна.
Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 20.05.2013 року, зареєстрованого в реєстрі №190, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали у власність по Ѕ частині кожний домоволодіння АДРЕСА_1 .
За інформацією з Єдиного реєстру боржників від 17.05.2021 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за виконавчим провадженням №51672470, що перебуває на виконання Тячівського ВДВС у Тячівському районі Закарпатської області ПЗМУ МЮ (м. Івано-Франківськ), є боржником зі сплати аліментів.
Доказів накладення арешту саме на майно позивачки суду не надано та в ході розгляду справи судом не здобуто.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, зняття арешту з майна) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.
Таким чином, за відсутності доказів порушення прав позивачки суд відмовляє в задоволені позову.
Крім того, відповідач, будучи обов`язковим учасником (стороною) цивільного процесу, має особисту та безпосередню заінтересованість у спорі, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов`язки. Іншими словами, належний відповідач це особа, притягнута позивачем, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом, саме не неї покладається обов`язок виконати вимоги позивача.
Суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, співвідповідача, оскільки не має передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст.55 ЦПК України.
Спори за позовами про скасування арешту, вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників до стягувачів. А тому, належним відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Всупереч цьому, позивачкою до складу учасників справи в якості відповідача долучено боржника ОСОБА_2 , чиї права були обмежені винесеним арештом майна. Клопотань про залучення співвідповідачів позивачкою не заявлялось.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у позові про скасування арешту.
Виходячи із наведеного, суд, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна слід відмовити, з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 в рахунок сплати заборгованості зі сплати аліментів суд зазначає наступне.
З тексту позовної заяви ОСОБА_1 , вбачається, що остання фактично просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Згідно із ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4 ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.
Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Як зазначалось раніше, відповідачу, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.05.2013 року, зареєстрованого в реєстрі №190, належить на праві часткової сумісної власності Ѕ частина домоволодіння АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що з 19 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
06.04.2016 року Володарським районним судом Донецької області ухвалене рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.11).
За змістом статей 180, 181, 182 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7).
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому проваджені ВП №51672470, станом на 03.06.2021 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 122000 грн.
Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначається ст.ст.194-197 СК України та ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження».
У разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів, стягнення звертається на майно боржника.
Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Реалізація арештованого майна, згідно ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження», здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. У разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна.
Таким чином, законодавством передбачено набуття права власності на арештоване майно боржника після проходження процедури електронних торгів в рамках виконавчого провадження.
Згідно статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти
Суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Відповідачем за цим позовом може бути будь-яка особа, яка не визнає, заперечує або оспорює право позивача здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження спірним майном, або має власний інтерес щодо цього майна.
Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка вказувала на те, що Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача, який має заборгованість перед нею, а тому фактично просила суд визнати за нею право власності на цю частину, в рахунок погашення частини заборгованості.
Позов не було обґрунтовано іншими обставинами.
Разом з тим відповідач, як і позивачка, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.05.2013 року, є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 по Ѕ частці кожний.
Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.
З огляду на викладене, оскільки відповідач є правомірним власником Ѕ частини будинку, з врахуванням ч.1 ст.13 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про права власності на Ѕ частину будинку в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів, оскільки позивачка обрала невірний спосіб захисту свого права. Остання не позбавлена можливості реалізувати своє право шляхом набуття права власності на Ѕ частину будинку, що належить відповідачу, в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів, через процедуру електронних торгів в рамках виконавчого провадження.
За таких обставин, в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину будинку в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 16, 55, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 317, 319, 321, 328, 354, 355, 386, 392 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 317, 319, 321, 328, 355, 386, 392 ЦК України, ст.48, 61, 71 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 180, 181, 182 Сімейного Кодексу України, ст.41 Конституції України, суд
В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з Ѕ частини житлового будинку та стягнення коштів в рахунок сплати заборгованості зі сплати аліментів відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Володарський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 08.11.2021 року.
Суддя О. Є. Вайновська