ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2021 року м. Чернівці

справа № 724/914/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Кулянди М.І., Височанської Н.К.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Комунальна установа «Центр надання соціальних послуг» Хотинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Мельник Роман Іванович на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Єфтеньєв О.Г.),-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30 липня 2018 року, в порядку спадкування за заповітом, він набув права власності на житловий будинок, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки Крутеньківської сільської ради від 19.06.2018 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - власник; ОСОБА_2 , 1974 року народження, ОСОБА_3 , 2015 року народження.

Факт реєстрації відповідачів порушує його право на вільне розпоряджання і користування майном, оскільки останні не є членами його родини, в тому числі і колишніми. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть і взагалі квартирою вони не цікавляться.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/1060/21

Відповідач ОСОБА_2 не виявляє бажання самостійно вирішити питання зняття з реєстрації, і у встановлений чинним законодавством термін цього не зробила, що може в майбутньому вплинути на його права як власника житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначав, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по АДРЕСА_1 , у зв`язку із зміною власника житлового будинку. Реєстрація відповідачів у житловому будинку, який належить йому на праві власності порушує та обмежує його право власності, а тому він, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, з метою захисту своїх порушених прав. Відповідачі створюють перешкоди у здійсненні йому права користування і розпоряджання майном.

Домовленості з ним, як власником щодо подальшої реєстрації та проживання не досягнуто. Про добровільне зняття відповідачів з реєстрації також не вдалося домовитися.

Оскільки відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстрації з належного йому на праві власності житлового будинку, посилаючись на норми статті 391 ЦК України просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2021 року позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Мельник Роман Іванович, подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивачем не надано та відповідно і не досліджено судом жодних доказів того, яким чином відповідачі порушують право позивача на володіння житловим приміщенням. Вказані позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, без зазначення яким чином останні порушують право позивача на володіння своїм майном, не підлягають задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала.

Крім того, даний спір безпосередньо стосується прав неповнолітньої дитини на користування житлом, а тому відповідно до вимог статті19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов`язковою, однак оскаржуване рішення прийняте без одержання відповіді від третьої особи, а отже без врахування позиції органу опіки та піклування щодо порушення прав дитини - малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідачка ОСОБА_2 законним чином зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , з 13 грудня 1995 року, тому у неї існують законні підстави користуватися даним приміщенням.

Тривалий час проживання особи в житлі, не залежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Вказує, що позивачем не доведено фактів порушення відповідачами його права власності в тому числі систематичного порушення правил співжиття або інших порушень. Натомість самим позивачем систематично чинились перешкоди в її проживанні та проживанні малолітнього сина. Так, зокрема у 2019 році ОСОБА_1 було відключено електропостачання до будівлі, де вона проживає разом із сином і по теперішній час проживає там без електроенергії.

Просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2021 року на постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, ОСОБА_1 , як власник житлового будинку має право вимагати усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У зв`язку із припиненням ОСОБА_4 права на належне їй житлове приміщення, відповідачами втрачається право користування ним, незалежно від того скільки часу та з яких причин вони у ньому були відсутні.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1088, набув у власність житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 132511706 від 30.07.2018 року.

Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Хотинської міської ради Чернівецької області № 112 від 07.05.2021 року ОСОБА_1 , 1992 року народження зареєстрований та проживає в с. Крутеньки Дністровського району Чернівецької області і до складу його сім`ї входять цивільна дружина - ОСОБА_5 , 2002 року народження (а.с.7).

Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У справі, яка переглядається, установлено, що відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , у спірний будинок вселились зі згоди колишнього власника будинку - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а право власності на будинок, на підставі заповіту від 11 листопада 2014 року отримав ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 була членом сім`ї колишнього власника будинку ОСОБА_4 , яка була її свекрухою, та з 13 грудня 1995 року по теперішній час зареєстрована у вказаному будинку, проживає там та іншого житла не має.

Установивши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що виселення відповідачів, які вселились у спірний будинок зі згоди колишнього власника будинку та тривалий час проживають у ньому, буде надмірним тягарем та порушуватиме право відповідачів на повагу до житла, яке вони вважають своїм постійним місцем проживання, оскільки відповідачі законно вселилися у спірне приміщення та тривалий час проживають у спірному приміщенні й іншого житла не мають.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України стаття 5 ЦПК України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права осіб, які не є членами сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

На спростування висновків суду першої інстанції, що у зв`язку з припиненням права власності ОСОБА_4 на належне їй житлове приміщення, відповідачами втрачається право користування ним, незалежно від того скільки часу та з яких причин вони у ньому були відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, суд першої інстанції, формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, по суті, виходив лише з одного факту, що ОСОБА_1 є новим власником житлового будинку, а відповідачі не є членами його сім`ї й мали похідне право на проживання від прав колишнього власника.

Між тим, колегією суддів встановлено, що позивач, який є власником спірного житлового будинку, отримуючи його у спадщину від ОСОБА_4 , був обізнаний щодо проживання у ньому ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 2015 року народження, і що відповідач тривалий час - з 1995 року проживає у спірному будинку, у тому числі із дозволу попереднього власника, крім того у будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина, права якого на житло не можуть бути порушені, іншого житла вони не мають, що дає підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Факт того, що відповідач забезпечена іншим житлом судами не встановлений.

Відповідач та її син не є такими, що самоправно вселились до спірного жилого приміщення.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 водночас не дослідив питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

За таких обставин підстави апеляційного оскарження знайшли своє підтвердження й колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Зважаючи на встановлені обставини, з урахуванням зазначених правових висновків та положень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення відповідачів права на спірне житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом, немає.

Крім того, при вирішенні спору, який зокрема стосується прав та інтересів малолітніх дітей, колегія суддів враховує таке.

Так, ст. 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч.1ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4ст.29 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У даному випадку суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги не врахував, що визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням призведе до порушення житлових прав її малолітньої дитини, що є неприпустимим.

Позбавлення права на житло є втручанням в право особи і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір.

Право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

Враховуючи викладене та беручи до уваги вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, у задоволенні позовних вимог про визнанням їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням і як наслідок виселення, слід відмовити.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ОСОБА_2 , судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 гривні підлягає стягненню з позивача на її користь.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Мельник Роман Іванович, задовольнити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Комунальна установа «Центр надання соціальних послуг» Хотинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 10 листопада 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

Н.К. Височанська