Справа №522/6891/21
Провадження №2/522/6351/21
27 липня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
при секретарі Кісліної В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 11 вересня 2014 року, який 13 лютого 2017 року було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси.
В обґрунтування позову зазначив, що машиномісця, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать Позивачу, так як хоча були формально придбані за час перебування у шлюбі з Відповідачкою, але придбані за рахунок особистих коштів позивача, отриманих внаслідок розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на машиномісце № НОМЕР_1 , що було придбано до шлюбу Позивачем за особисті кошти, отримані задовго до реєстрації шлюбу з Відповідачкою та реінвестованих в придбання майнових прав на машиномісця № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 .
Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Чумаченко С.О. надійшла заява про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
30 травня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глорі Плюс» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №П-55/ГП, за яким останній придбав майнові права на машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 13,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Сума договору складала 161 497 (сто шістдесят одна тисяча чотириста дев`яносто сім) гривень, що за курсом НБУ становило 19 840 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок) доларів США.
11 вересня 2014 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 .
01 вересня 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Глорі Плюс» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода про розірвання договору №П-55/ГП купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 30 травня 2013 року, згідно якої йому було повернено еквівалент суми 19 840 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок) доларів США, який згідно офіційного курсу НБУ, станом на 01 вересня 2015 року, становило 432 512 (чотириста тридцять дві тисячі п`ятсот дванадцять) гривень.
01 вересня 2015 року, тобто того ж дня, було реінвестовано (повторно внесено на користь ТОВ «Глорі Плюс») в купівлю майнових прав на два машиномісця, про що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Глорі Плюс» та ОСОБА_1 було укладено наступні договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна: №П-462-Н/ГП від 01 вересня 2015 року машиномісця № НОМЕР_2 (будівельний №462-Н, загальною площею 13,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ) вартістю 120744 (сто двадцять тисяч сімсот сорок чотири) гривні та №П-462-НА/ГП від 1 вересня 2015 року машиномісця № НОМЕР_3 (будівельний №462-НА, загальною площею 13,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 ) вартістю 195188 (сто дев`яносто п`ять тисяч сто вісімдесят вісім) гривень.
18 серпня 2016 року було підписано акти прийому-передачі на машиномісця № НОМЕР_2 (№462-Н) та №463 (№462-НА), чим підтверджується факт переходу прав на машиномісця до Позивача.
Згідно частинам першою та третьою статті 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Якщо майно набуте членом сім`ї у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджується з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16).
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Таким чином суд приходить до висновку, що кошти отримані в результаті розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на машиномісце № НОМЕР_1 , повністю покрили вартість машиномісць №462 (№462-Н) та №463 (№462-НА), придбаних одразу після розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на машиномісце № НОМЕР_1 , відтак означене майно, може бути визнано його особистою власністю.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або основної його частини.
Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-283 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати машиномісце № НОМЕР_2 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,8 кв.м, та машиномісце № НОМЕР_3 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,8 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області через Суворовський районний суд міста Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня складання повного рішення суду.
Суддя