ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року м. Харків

Справа № 631/548/16-ц

Провадження № 22-ц/818/2745/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: Моторне (транспортне) страхове бюро України,

Відповідач: ОСОБА_1 ,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 грудня 2020 року, постановлене суддею Мащенко С.В.,

у цивільній справі за позовом про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 19894,60 грн та судові витрати в розмірі 1378 грн.

Позов мотивований тим, що 19 жовтня 2013 року з вини відповідача, який керував автомобілем «CHERY А15 AMULET» державний номерний знак НОМЕР_1 була скоєна дорожньо транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль «HYUNDAI» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який належить йому на праві власності. Вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 25.02.2014 року. Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до висновку експерта складає 31 881,93 гривень. Відповідно до статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідач на дату дорожньо - транспортної пригоди не виконав вимогу Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників транспортних засобів. Відповідач відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно не сплатив. В зв`язку з настанням події Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 19 894,60 гривень, згідно рішення Жовтневого районного суду міста Харкова у справі №639/9596/14-ц від 1 жовтня 2014 року. Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України та пункту 2 частини 1 статті 38 І Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування та тому виникло право зворотної вимоги до відповідача. Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснило відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо - транспортну пригоду і не мав договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У відзиві на позов ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до змісту статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а тому обов`язковою умовою для її відшкодування є вина (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності) учасника ДТП, який заподіяв шкоду. Постановою Апеляційного суду Харківської області. у справі №639/670/ 14-п від 01 квітня 2014 року, було визнано помилковість та безпідставність визнання його винним у ДТП від 19 жовтня року, в силу того, що провадження на підставі пункту 7 частини І статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (редакція чинна на момент судового розгляду) було закрите, через сплив на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про що, в свою чергу було зазначено у постанові Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року. Тому постановою Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2013 року, було змінено та виключено з резолютивної частини постанови Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року, вказівку про визнання його винним. Окрім того, факт відсутності його вини було визнано й самим позивачем у апеляційній скарзі, від 16 березня 2015 року на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова за позовом ОСОБА_2 до МТСБУ, з залученням його, ОСОБА_3 , у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, про стягнення страхового відшкодування. У вказаній скарзі позивач зосереджує увагу суду, що підставами для цивільно-правової відповідальності є, між іншим, вина особи, яка заподіяла шкоду та відповідно посилається на вищезазначену постанову Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, посилається на судову практику 2010-2011 років у розділі «Умови відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки та порядок її відшкодування», де акцентує увагу, що тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа та з вини якої сталося ДТП. Як підсумок, позивач зазначив, що у нього (МТСБУ) не було правових підстав для проведення страхової виплати, оскільки страхова виплата проводиться лише за винну особу, що залишилося поза увагою суду першої інстанції. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оскільки його вини у вчиненні ДТП жодним судовим рішенням встановлено не було, а відповідно не можна стверджувати, що саме його дії спричинили ДТП, з урахуванням рішення Конституційного суду України 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, де суд погоджується з позицією заявника подання, що виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення, вважає, що пред`явлення позивачем даного позову є незаконним. Оскільки його вина відсутня і не була встановлена судом, вважає за хибне застосовувати склад відповідної норми. У силу своєї правової природи регрес для свого застосування вимагає наявності винної особи, до якої право зворотної вимоги, власне, і має бути звернене. Крім того, сплив строку позовної давності відбувся у квітні 1018 року і жодних клопотань про його подовження чи поновлення не надходило (а. с. 96 100).

У відповіді на відзив Моторне (транспортне) страхове бюро України вказує, що 17.02.2015 року рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова по справі №639/9596/14-ц позов ОСОБА_2 до МТСБ, третя особа ОСОБА_1 задоволено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року рішення Жовтневого районного суду міста Харкова залишено без змін. До участі у вказаній справі в якості третьої особи був залучений відповідач ОСОБА_1 , відповідно обставини у справі №639/9596/14 є обов`язковими для ОСОБА_1 , при цьому представник МТСБУ у 2015 році під розгляду справи телефонував ОСОБА_1 та просив приймати участь у судових засідань, роз`яснюючи також і наслідки задоволення позову ОСОБА_2 до МТСБУ, а саме подальше звернення МТСБУ до ОСОБА_1 з регресним позовом (тобто, даним позовом). Предметом позову ОСОБА_2 у справі №639/9596/14 було стягнення з МТСБУ страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 за винні дії ОСОБА_4 . У вказаній справі МТСБУ заперечуючи проти позову посилалось на Постанову Апеляційного суду Харківської області від 01.04.2014 року, якою з резолютивної частини рішення була виключена вказівка про вину ОСОБА_1 . По суті на дані обставини у даній справі посилається і відповідач. Розглядаючи справу суди обох інстанцій зазначили наступне: Суд першої інстанції -17.02.2015 року «Постановою Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року змінена постанова Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року, виключено з резолютивної частини рішення вказівка про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, але, при цьому Апеляційний суд залишив в силі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова в частині закриття судом першої інстанції провадження по адміністративній справі на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративне правопорушення, а не у зв 'язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, що передбачено частиною 1 статті 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення. В мотивувальній частині постанови від 01 квітня 2014 року Апеляційний суд вказав, що змінюючи напрямок руху ОСОБА_1 в даному випадку не переконався належним чином в безпеці цього маневру, що, в свою чергу знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо - транспортною пригодою є порушенням пункту 10.1 ПДД України та знаходиться у причинному зв 'язку з даною подією. Таким чином, суд вважає, що сам факт ДТП та вина в ньому ОСОБА_1 найшли своє підтвердження.» Суд апеляційної інстанції - 08.04.2015 року «Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності вини ОСОБА_1 , відсутності страхування цивільно-правової відповідальності останнього, що є підставою для стягнення з МТСБУ суми страхового відшкодування. Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними. Постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року винним у ДТП визнано ОСОБА_1 . Постановою апеляційного суду від 01 квітня 2014 року вищевказану постанову суду першої інстанції змінено, виключено з резолютивної частини постанови вказівку про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні ДТП. Тоді як зі змісту постанови вбачається, що доведеним є, що змінюючи напрямок руху ОСОБА_1 не переконався належним чином в безпеці маневру, що в свою чергу, знаходиться в причинному зв`язку з дорожньотранспортною пригодою. За даних обставин посилання ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду від 01.04.2014 року є необґрунтованим та не спростовує позовні вимоги МТСБУ. Стосовно строку позовної давності за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Враховуючи, що страхове відшкодування було виплачено 18.06.2015 року (після набрання рішенням у справі №639/9596/14 законної сили), то відповідно строк позовної давності закінчується 18.06.2018 року. За вищевикладеного вбачається, що МТСБУ звернувшись 30.03.2016 року до суду засобами поштового зв`язку дотрималось строків позовної давності. Наявність між сторонами регресних відносин (початок строку позовної давності з моменту страхової виплати), а не відносин суброгації підтверджується позицією Верховного Суду.

У своїх запереченнях відповідач ОСОБА_1 зазначав, що тлумачення судових рішень позивачем, а саме Постанови Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року, є досить суперечливим, оскільки не відповідає доктринальним засадам об`єктивного тлумачення судових рішень (встановлення об`єктивної істини), що в свою чергу може призвести до введення суду в оману та винесення неправомірного рішення по даній справі. Особливого важливого значення має саме резолютивна частина рішення, як частина, що безпосередньо має остаточні висновки по справі та містить вказівки до виконання рішення, порядок його оскарження тощо. Постановою Апеляційного суду Харківської області (текст наявний у матеріалах справи) у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, було визнано помилковість та безпідставність визнання ОСОБА_1 винним у ДТП від 19 жовтня 2013 року, в силу того, що провадження на підставі пункту 7 частини 1 статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (редакція чинна на момент судового розгляду) було закрите, через сплив на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (редакція чинна на момент судового розгляду), про що, в свою чергу було зазначено у постанові Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2014 року. Тому постановою Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, було змінено та виключено з резолютивної частини постанови Жовтневого районного суду міста Харкова, від 25 лютого 2014 року, вказівку про визнання ОСОБА_3 винним. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оскільки вини відповідача у вчиненні ДТП жодним судовим рішенням, у передбаченому законом порядку, встановлено не було, а відповідно не можна стверджувати, що саме його дії спричинили ДТП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, де Суд погоджується з позицією заявника подання, що виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення, (відповідно до змісту положень статті 62 Конституції України та в контексті вищезгаданого Рішення Конституційного Суду України маємо, то особа вважається невинуватою і не може бути притягнута до відповідальності, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено відповідним судовим рішенням. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість). Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вважає за необхідне звернути увагу суду на тезу позивача щодо «обов`язковості обставин справи №639/9596/14 ОСОБА_1 » для нього. Вважає такий підхід однобоким, та таким, що порушує принцип змагальності. Факт відсутності його вини було визнано й самим позивачем у апеляційній скарзі, від 16 березня 2015 року на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова за позовом ОСОБА_2 до МТСБУ, з залученням його, ОСОБА_3 , у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, про стягнення страхового відшкодування. У вказаній скарзі позивач зосереджує увагу суду, що підставами для цивільно-правової відповідальності є, між іншим, вина особи, яка заподіяла шкоду та відповідно посилається на вищезазначену постанову Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, посилається на судову практику 2010-2011 років у розділі «Умови відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки та порядок її відшкодування», де акцентує увагу, що тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа та з вини якої сталося ДТП. Як підсумок, позивач зазначає, що у нього (МТСБУ) не було правових підстав для проведення страхової виплати, оскільки страхова виплата проводиться лише за винну особу, що залишилося поза увагою суду першої інстанції. Оскільки, його вина відсутня і, відповідно, не була встановлена жодним судовим рішенням (окрім того, факт відсутності вини відповідача визнано й самим позивачем), тому вважаю за хибне застосовувати склад статті 1191 Цивільного кодексу України. У силу своєї правової природи «регрес» для свого застосування вимагає наявності винної особи до якої право зворотної вимоги, власне, і має бути звернене. Вважає, що пред`явлення позивачем даного позову є неправомірним, безпідставним та суперечить нормам чинного законодавства. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 грудня 2020 року позов МТСБУ задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України та можливість задоволення його позову повністю шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування в розмірі 19894,00 гривень та понесених й документально підтверджених судових витрат в сумі 1578,00 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, вважає висновки суду помилковими.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що у суду немає повноважень щодо встановлення вини особи у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Оскільки провадження у справі №639/670/2014-п відносно ОСОБА_1 було закрите у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, з урахуванням постанови апеляційного суду, якою виключено з мотивувальної частини вказівку на вину відповідача, вважає, що вказані обставини повністю виключають його вину та наявність підстав про стягнення з нього грошових коштів в порядку регресу, який передбачає наявність винної особи. також вважає, що вина особи вирішується лише резолютивною частиною судового рішення, тому посилання суду першої інстанції на встановлення вини змістом рішення вважає неправомірною. Суд також залишив поза увагою факт, що власником авто Chery 15A Amulet, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 . Також вважає, що суд порушив норми процесуального права, розглянувши справу поза межами процесуальних строків, а суддя розглядав інші справи, знаходячись у нарадчій кімнаті по даній справі.

Відзиву на апеляційні скарги в порядку ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходили. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що постановою судді Жовтневого районного суду міста Харкова Курило В. О. від 25.02.2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження по справі відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладання адміністративного стягнення.

Відповідно до висновку дослідження спеціаліста авто товарознавця Товарної біржі «Радар» від 30.01.2014 року, матеріальний збиток, завданий власникові HYUNDAI ELANTRA держномер НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП без врахування втрати товарної вартості складає 31881,93 гривень. Втрата товарної вартості складає 3496,14 гривень.

Матеріальний збиток, завданий власникові HYUNDAI ELANTRA держномер НОМЕР_2 в результаті пошкодження при ДТП з врахуванням втрати товарної вартості складає 35377,07 гривень.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17.02.2015 року з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди стягнуто страхове відшкодування у сумі 19 894,60 гривень.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 01.04.2014 року постанову судді Жовтневого районного суду міста Харкова Курило В. О. від 25.02.2014 року щодо ОСОБА_1 змінено. З резолютивної частини постанови вказівку про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення виключено. Але в мотивувальній частині постанови від 01 квітня 2014 року апеляційний суд зазначив, що змінюючи напрямок руху ОСОБА_1 в даному випадку не переконався належним чином в безпеці цього маневру, що, в свою чергу, знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою є порушенням пункту 10.1 Правил дорожнього руху України та знаходиться у причинному зв`язку з даною подією.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України відхилено та рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17.02.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до МТСБУ «Про відшкодування шкоди за страховим випадком, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди» залишено без змін.

Згідно платіжного доручення № 3217 від 18.06.2015 року МТСБУ перерахувало ОСОБА_2 в рахунок страхового відшкодування згідно наказу № 3217 від 17.06.2015 року 19894,60 гривень.

Отже, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина четверта ст.82 ЦПК України).

Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 вказаного Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Таким чином, у зв`язку із настанням події, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ здійснило відшкодування шкоди.

Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, що у своїй постанові від 01 квітня 2014 року апеляційний суд зазначив, що змінюючи напрямок руху ОСОБА_1 в даному випадку не переконався належним чином в безпеці цього маневру, що, в свою чергу, знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Тобто, з резолютивної частини судового рішення суду першої інстанції було виключено вказівку про визнання вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП не через відсутність його вини, а у зв`язку із закриттям провадження у справі на підставі п.7 ст.247 КУпАП, тобто за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 3 8 цього Кодексу. При цьому, судом апеляційної інстанції наголошувалось лише на безпідставне зазначення цієї обставини судом першої інстанції у резолютивній частині, а не на помилковий висновок суду щодо її встановлення.

Крім того, слід звернути увагу на те, що преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №758/16044/16-ц).

Отже, належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у ДТП, яка сталася 19 жовтня 2013 року ОСОБА_1 не надав.

Відтак, як вже зазначалось, статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Встановивши факт настання страхової події, внаслідок якої позивач здійснив виплату відшкодування потерпілій особі шкоду, заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу потерпілого, з урахуванням вимог статті 1191 ЦК України, суд першої інстанції дійшов, обґрунтованого висновку про наявність у позивача, після проведеної виплати потерпілій особі, права зворотної вимоги до відповідача, у зв`язку з чим з останнього на користь позивача підлягає стягненню в порядку регресу виплачена сума страхового відшкодування у розмірі 19894,60 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та на законність судового рішення не спливають.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положень ст.375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 грудня 2020 року залишити без змін, поновивши його дію.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в п.2.ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова