ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 711/7511/20
Провадження № 22-ц/821/1128/21
категорія: 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря: Анкудінова О. І.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «КАРТУ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТУ» про розірвання трудового договору та внесення змін до ЄДР, у складі: головуючого судді Скляренко В. М., повний текст рішення складено 16 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «КАРТУ» про розірвання трудового договору та внесення змін до ЄДР.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що згідно протоколу загальних зборів засновників ТОВ «КАРТУ» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 04.11.2019 його (позивача) було призначено на посаду директора Товариства.

На підставі вказаного, згідно з наказом № 6 від 19 листопада 2019 року,

ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «КАРТУ» з 22 листопада 2019 року, а також, за наказом № 7 від 22 листопада 2019 року за сумісництвом виконував обов`язки головного бухгалтера.

Позивач вказує, що з моменту його прийому на роботу до ТОВ «КАРТУ» йому не виплачували заробітну плату визначену трудовим договором (контрактом) № 1 від 21 листопада 2019 року та штатним розписом, затвердженим 22 листопада 2019 року, а в період запровадженого карантину він взагалі залишився без засобів до існування. Позивач стверджує, що неодноразово звертався до засновників Товариства з питанням про своє звільнення із займаних посад. Однак, його неодноразові звернення засновниками Товариства були проігноровані, тому він 22.04.2020, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) та відповідно до наказу № 8 від 09.04.2020, звільнився з посади головного бухгалтера та директора ТОВ «КАРТУ».

Крім того, вказує, що на даний час, засновниками ТОВ «КАРТУ» всі його (позивача) звернення про його звільнення ігноруються, тому зібрати загальні збори засновників для його звільнення та засвідчення протоколу зборів підписами засновників та провести зміни про звільнення керівника в ЄДР і у банку не було можливості.

Просив суд розірвати трудовий договір та внести зміни до ЄДР, а також стягнути з відповідача ТОВ «КАРТУ» на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем як одноособовим виконавчим органом ТОВ «КАРТУ», не доведено належними та переконливими доказами того, що він вжив всіх заходів для свого звільнення (ознайомив із заявою про звільнення всіх засновників Товариства), в тому числі доклав усіх зусиль, щоб скликати загальні збори учасників Товариства (за повноваженнями, визначеними Статутом позивач і сам мав можливість скликати такі збори), але вони не відбулись (засновники підприємства були б в належний спосіб повідомлені про проведення зборів, листи з повідомленням про вручення були надіслані учасникам), або що питання про його звільнення за власним бажанням з посади керівника було включено до порядку денного загальних зборів Товариства, проте збори не відбулися у зв`язку з відсутністю кворуму.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Вважаючи незаконним та необґрунтованим заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2020 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Просив скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити: розірвати трудовий договір між ОСОБА_1 та ТОВ «КАРТУ» і внести відповідні відомості в ЄДР; а також стягнути з ТОВ «КАРТУ» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Мотиви апеляційної скарги зводяться до мотивів наведених в позовній заяві, разом з тим скаржник зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що звертаючись до суду з позовом, він послався на те, що у зв`язку з ігноруванням учасниками ТОВ «КАРТУ» скликання загальних зборів, він (позивач) був позбавлений можливості реалізувати передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України право розірвати договір, укладений на невизначений строк та просив в судовому порядку припинити трудові відносини з відповідачем ТОВ «КАРТУ» на підставі вказаного Закону.

Скаржник стверджує, що ТОВ «КАРТУ» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про його звільнення з посади директора Товариства. Тобто існує порушення його права на припинення трудових відносин.

Фактичні обставини справи

Рішенням загальних зборів ТОВ «КАРТУ» від 04 листопада 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А., крім іншого, на посаду директора Товариства призначено ОСОБА_1 та змінено місцезнаходження зазначеного Товариства на інше: м. Черкаси, провулок Герцена, 23, квартира 2 (а.с. 23).

Згідно наказу № 6 від 19 листопада 2019 року ОСОБА_1 приступив з 22 листопада 2019 року до виконання обов`язків директора ТОВ «КАРТУ», а також відповідно до наказу № 7 від 22 листопада 2019 року поклав на себе обов`язки головного бухгалтера зазначеного Товариства (а.с. 9-10).

Обсяг компетенції та умови оплати праці ОСОБА_1 визначені трудовим договором (контрактом) № 1 від 21 листопада 2019 року, Статутом ТОВ «КАРТУ» та штатним розписом, затвердженим 22 листопада 2019 року (а.с. 14-20, 22, 29-34).

ОСОБА_1 склав заяву про звільнення 09 квітня 2020 року, згідно якої просив його звільнити з посади директора і головного бухгалтера ТОВ «КАРТУ» з 22 квітня 2020 року, а також видав відповідний наказ про це № 8 від 09 квітня 2020 року (а.с. 11, 21).

Зазначені документи були направленні одному із засновників Товариства ОСОБА_2 цінним листом з описом вкладення на адресу: 07263, Київська обл., Іванківський р-н, с. Феневичі, що підтверджується поштовими квитанціями та описом вкладення до цінного листа (а.с. 24-26).

Відповідно до відомостей у поштових квитанціях та відтисках поштових штампів, документи, які направлялись ОСОБА_2 цінним листом з описом вкладення, були відправлені 04 травня 2020 року (а.с. 24-26).

До позову ОСОБА_1 додав примірник оригіналу акту прийому-передачі документів по ТОВ «КАРТУ» підписаний ним та громадянином ОСОБА_2 , який не містить дати складання, а також повідомлення від 19 жовтня 2020 року адресоване засновникам ТОВ «КАРТУ» з проханням про зібрання загальних зборів, яке направлялось лише одному із засновників (а.с. 27-28).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вищевказаним вимогам закону.

Згідно ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

У п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 39 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва.

Тобто директор є одноосібним виконавчим органом товариства та підпорядковується загальним зборам учасників і його наглядовій раді (у разі утворення). Загальні збори учасників здійснюють управління товариством та реалізують право уповноваженого органу товариства усунути особу від виконання обов`язків члена виконавчого органу в будь який час і з будь яких законних підстав.

Отже, праву директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими.

Тому у разі звільнення директора до закінчення строку договору (контракту) або розірвання договору, укладеного на невизначений строк, він насамперед має повідомити про це учасників та ініціювати загальні збори учасників товариства протягом двох тижнів з дати складання заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 6 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТУ», директор є одноосібним виконавчим органом товариства, що здійснює керівництво його поточною діяльністю. Директор призначається Загальними зборами Учасників на безстроковий термін, а відтак і звільнення його з посади також має вирішуватись Загальними зборами Учасників товариства.

Відповідно до п. п. 5.5.2 - 5.5.4 ст. 5 вищевказаного Статуту виконавчий орган Товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган Товариства зобов`язаний повідомити учасників Товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений Статутом Товариства. У повідомленні про загальну збори учасників Товариства зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний.

Матеріалами справи підтверджується, що 09 квітня 2020 року позивачем на ім`я засновників ТОВ «КАРТУ» було складено заяву про його звільнення з посади директора та з посади головного бухгалтера з 22 квітня 2020 року за власним бажанням (а.с. 21), тобто витримано двотижневий строк передбачений ч.1 ст. 38 КзПП України. Проте, зазначена заява разом з наказом № 8 від 09 квітня 2020 року були направлені одному з засновників товариства лише 04 травня 2020 року, що підтверджується відомостями у поштових квитанціях та відтисках поштових штампів (а.с. 24-26). Таким чином можна дійти висновку, що норми ст. 38 КзПП України позивачем не були дотримані.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивач не направляв кориспонденцію засновникам Товариства за відомими адресами, зокрема тими, що містяться в ЄДР (а.с. 12). При цьому, належних доказів того, що даний засновник змінив своє місцезнаходження позивачем суду не надано.

Крім того, апеляційний суд погоджується із тим, що позивачем не направлялося на адресу засновників Товариства відповідного повідомлення про скликання Загальних зборів Учасників, в якому б зазначалися б дати, місце та час їх проведення, а також порядок денний. Позивачем лише 19 жовтня 2020 року (вже після видачі наказу № 8 від 09 квітня 2020 року про звільнення позивача з посади директора та головного бухгалтера) надсилалося одному із засновників повідомлення в якому він просив зібрати збори засновників ТОВ «КАРТУ» для його звільнення із посади директора Товариства та розірвання трудового договору (а.с 28). Дане повідомлення надсилалося тільки одному із засновників та не за його місцезнаходженням відповідно до витягу з ЄДР.

Про дотримання директором, як працівником, умов звільнення за правилами встановленими ст. 38 КзПП України неодноразово висловлювався і Верховний Суд, зокрема у постановах від 17 березня 2021 року у справі № № 761/40378/18, 17 лютого 2020 року у справі № 462/5997/17, від 03 липня 2019 року у справі № 520/11437/16-ц, від 24 грудня 2019 року у справі № 758/1861/18.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B. V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

В обґрунтування позовних вимог та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на ст. 38 КЗпП України і те, що в зв`язку з бажанням звільнитися з роботи за власним бажанням, він написав відповідну заяву; видав наказ про звільнення, передав печатку та документи уповноваженій особі - одному із засновників ТОВ «КАРТУ»; просив про скликання загальних зборів із винесенням питання звільнення директора на порядок денний шляхом.

Проте, на відміну від умов описаних у вищезазначених постановах Верховного суду, у даній справі відсутні належні і допустимі докази того, що позивач ОСОБА_1 виконав вимоги ч. 1 ст. 38 КзПП України, тобто належним чином повідомив засновників ТОВ «КАРТУ» про свій намір звільнення з посади директора і за сумісництвом головного бухгалтера.

Стосовно позовної вимоги про внесення змін в ЄДР, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

У ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

Вичерпний перелік підстав для відмови у здійснення державної реєстрації міститься у ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що законодавством регламентовано перелік підстав для відмови у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі чи ЄДР, який є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Частиною 4 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено документи для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі чи ЄДР, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи. Отже, зі змісту наведених правових норм убачається, що внесення відомостей до ЄДР здійснюється державним реєстратор на підставі поданих заявником документів або на підставі визначеного переліку судових рішень, які набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в державному реєстрі. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є самостійною та достатньою підставою для внесення відповідних змін до відомостей про юридичну особу - ТОВ «КАРТУ» у ЄДР щодо директора товариства, тому вказана вимога ОСОБА_1 не є ефективним способом захисту для відновлення його прав.

Доводи наведені у апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 02 серпня 2021 року.

Головуючий: Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

В. Г. Бородійчук