ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Херсон

Справа №653/2067/20

Провадження №22-ц/819/1359/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О.

судді: Базіль Л.В.

Приходько Л.А.

секретар судового засідання: Дундич А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Берлімової Ю.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Генічеської міської ради Херсонської області, приватного підприємства «Приватне орендне підприємство «Чонгар» про визнання права на земельну частку (пай) та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області, ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» про визнання права на земельну частку (пай) та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що вона з 27 грудня 1993 року по 2000 рік була членом КСП «Чонгар» (раніше колгосп «Грузія»), що розташоване на території Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області, правонаступником якого на даний час є ПП «Чонгар».

Під час проведення паювання земель колгоспу її помилково не було включено до списку громадян-членів КСП, які мають право на земельну частку (пай), у зв`язку з чим позивач просила визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 7,69га із земель колишнього КСП «Чонгар» розташовану на території Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області; зобов`язати Генічеську міську раду Херсонської області, в порядку реалізації права на земельну частку, виділити їй зазначений пай в натурі.

Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 10 лютого 2021року до участі у справі залучений правонаступник Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області - Генічеська міська рада Херсонської області.

Рішенням суду від 26 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, будучи членом КСП «Чончар» на момент одержання підприємством державного акту на право колективної власності на землю, мала право на земельну частку (пай), оскільки невнесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не позбавляє її права на земельну частку (пай).

Однак, зваживши на те, що ОСОБА_1 з моменту проведення розпаювання земель колгоспу достовірно знала про те, що не була включена до списку громадян-членів КСП, які мають право на пай, а отже могла реалізувати своє право на земельну частку (пай), а в разі його невизнання чи оспорення звернутися до суду в межах строку позовної давності за його захистом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом. Доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у задоволенні позову через сплив позовної давності.

Зазначила, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Апелянт вказала, що за змістом поданого нею позову матеріально-правова вимога про визнання за нею права на земельну частку(пай) була адресована ПП «ПОП «Чонгар». В той час як на Генічеську міську раду, у разі задоволення позову, мало бути покладено лише зобов`язання виділити їй земельну частку(пай) в натурі (на місцевості). Тобто, для застосування строків позовної давності до вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку (пай), відповідну заяву мало подати лише ПП «ПОП «Чонгар», проте підприємством така заява не подавалася, що на думку апелянта, свідчить про неправильне застосування судом строків позовної давності.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

В судове засіданні суду апеляційної інстанції сторони повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог ст.128 ч.6 ЦПК України.

У заяві від 01 листопада 2021року ОСОБА_1 просила розгляд скарги проводити за її відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

Представник Генічеської міської ради Херсонської області у заявах від 12 липня та 03 листопада 2021року просив розгляд справи провести у його відсутність, проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідача, дослідивши зібранні у справі докази, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) з 27 грудня 1993 року була прийнята в члени колгоспу «Грузія», правонаступником якого став КСП «Чонгар», де затверджена картотетчиком складу запасних частин. Звільнена з КСП «Чонгар» за власним бажанням 06 квітня 2000 року ( а.с. 5,6).

З листа ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» від 08 травня 2018 року вбачається, що згідно виписки із протоколу засідання правління сільськогосподарського підприємства «Чонгар» від 18 квітня 1994р. за №6 ОСОБА_3 було рекомендовано зборами членів підприємства прийняти в члени підприємства. Згідно особових рахунків по заробітній платі ОСОБА_3 отримувала на підприємстві заробітну плату з січня по червень 1994 року, тобто за період фактичної роботи. Згідно виписки з протоколу засідання КСП «Грузія» від 06 квітня 2000 року за №4 прийнято рішення рекомендувати зборам уповноважених виключити ОСОБА_3 з членів підприємства за прогули.

У зазначеному листі також вказано, що державний акт на право колективної власності на землю в колективному сільськогосподарському підприємству «Чонгар» було видано на підставі рішення Чонгарської сільської ради за №8 від 29 лютого 1996 року, проте фактично на цю дату з невідомих причин ОСОБА_3 не працювала у підприємстві (а.с.7).

У листі головного управління Держгеокадастру у Генічеському районі Херсонської області від 05 червня 2020 року за вих. №С-19/0-0.25-21/139-20 зазначено, що розпорядженням голови Генічеської райдержадміністрації від 28 грудня 2002 року №635/02 затверджений уточнений розмір земельної частки (паю) по колишній колективній власності КСП «Чонгар» на території Чонгарської сільської ради, який становить 7,69 га умовних кадастрових гектарів (а.с.9).

Згідно архівної довідки від 26 жовтня 2017 року за №1908/683, виданої т.в.о ректора Таврійського державного агротехнічного університету, ОСОБА_4 навчалась у вказаному університеті на денній та заочних формах навчання у період з 28 липня 1994 року по 06 вересня 2004 року (а.с.8).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства зокрема є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У частині дев`ятій статті 5 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 22 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У частині другій статті 23 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За матеріалами справи встановлено, що 29 лютого 1996 року КСП «Чонгар» отримав державний акт на право колективної власності на землю, позивач на час передачі державного акта була членом КСП, а отже мала право на земельну частку (пай) земельну частку (пай) з колективної власності. Доказів, що ОСОБА_1 була виключена з членів КСП «Чонгар» на час отримання ним земельної ділянки матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки на час видачі (29 лютого 1996 року) КСП «Чонгар» державного акта на право колективної власності на землю для ведення сільськогосподарського виробництва позивач ОСОБА_1 не була виключена в установленому законом порядку із членів КСП, то відповідно мала право на внесення її до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку з невідомих причин.

Рішення суду в наведеній частині не оскаржується, а отже за положеннями ст.367 ч.1 ЦПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні пред`явлених позовних вимог, суд послався на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом, про застосування якого в ході розгляду справи заявив представник Генічеської міської ради Херсонської області.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на заявлені вимоги в цій справі, слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР, 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

У статтях 71, 75 ЦК УРСР зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло у 1996 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору, що спростовує доводи апеляційної скарги з приводу застосування строку позовної давності лише на підставі окремих заяв відповідачів, по окремих пред`явлених позовних вимогах матеріально-правового характеру.

Аналіз зібраних у справі доказів дає підстави визнати обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом.

Так, суд правильно визначився, що право на позов у ОСОБА_1 виникло у 1996 році, тобто після видачі КСП «Чонгар» державного акта на землю. Позивач постійно проживала у с.Чончар та достовірно знала про проведення розпаювання земель КСП «Чонгар», про що не заперечувала в ході розгляду справи. Звернувшись до суду з позовом у липні 2020 року, ОСОБА_1 пропустила встановлений законом строк позовної давності, не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом й не зазначила наявність таких причин в апеляційній скарзі.

За змістом поданої апеляційної скарги незаконність оскаржуваного судового рішення ОСОБА_1 пов`язує лише з неподання заяви про застосування строків позовної давності відповідачем ПП «ПОП «Чонгар». Разом з цим, як зазначалося вище за положеннями ст.75 ЦК УРСР, 1963 року, застосування судом строків позовної давності за цим Кодексом не пов`язано із поданням такої заяви.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 квітня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2021 року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.В. Базіль

Л.А. Приходько