Справа № 951/12/21
Справа № 2/951/119/2021
УХВАЛА

про залишення позову без руху

11 січня 2021 року Козівський районний суд Тернопільської області у складі судді Чорного І.А., вивчивши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Козівської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження голови районної державної адміністрації,

в с т а н о в и в:

05 січня 2021 року до суду надійшов вказаний позов до Козівської районної державної адміністрації, у якому позивачі просять суд скасувати розпорядження за №148/01-05/1 від 30.06.2020 року про реорганізацію Козівського районного методичного кабінету шляхом перетворення його у «Козівський районний центр професійного розвитку педагогічних працівників»; поновити кожного з позивачів на посаді методиста Козівського методичного кабінету Козівської районної державної адміністрації; стягнути з Козівської районної державної адміністрації на корись кожного з позивачів середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Козівської районної державної адміністрації на користь кожного з позивачів 10000 гривень завданої моральної шкоди.

Вивчивши матеріали вказаного позову, суддя дійшов висновку, що його слід залишити без руху, з наступних підстав.

Як вбачається з поданого позивачами «адміністративного позову про визнання незаконним та скасування розпорядження голови районної державної адміністрації», позивачі, звертаючись до суду, у позові одночасно посилаються на норми КАС України та ЦПК України, тим самим виказуючи різні точки зору що суперечать одна одній, при цьому позов зареєстрований канцелярією районного суду як справа позовного провадження в порядку цивільного судочинства.

Слід зазначити, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями такого розмежування є: суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер матеріально-правових відносин між їх учасниками. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Позовна вимога позивачів до Козівської районної державної адміністрації про скасування розпорядження Козівської районної державної адміністрації №148/01-05/1 від 30.06.2020 є вимогою про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, а тому підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Щодо позовних вимог позивачів про поновлення їх на посаді методиста Козівського районного методичного кабінету, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то з доданих до позову документів вбачається, що позивачі звільнені з роботи на підставі наказів Козівського районного методичного кабінету та перебували у трудових відносинах саме з цим суб`єктом, та дані позовні вимоги заявлені позивачами на захист порушених трудових прав, з огляду на що дані позовні вимоги позивачів не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, їх вирішення має проводитися в порядку цивільного судочинства (про це зазначено в ухвалі Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року у справі №500/3997/20).

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином позивачам необхідно визначитись, в порядку якого судочинства вони звертаються до суду.

Також при вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позов подано без додержання вимог, встановлених ст. ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема:

- не зазначено поштові індекси, відомі номери засобів зв`язку та електронні адреси позивачів, чим порушено п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України;

- у порушення вимог п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не зазначено ціну позову, хоч деякі з заявлених вимог (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди) підлягають грошовій оцінці.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується; чи оспорюванню сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Крім цього, позивачі, звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 року до дня поновлення на роботі, не навели обґрунтованого розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не надали розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та не надали доказів на підтвердження розміру середньої заробітної плати, як-то довідки або іншого документу про нараховану заробітну плату за два календарних місяця, що передували їх звільненню;

- не подано всіх доказів, що підтверджують вказані обставини, якими позивачі обгрунтовують свої вимоги (п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України), а саме зазначаючи, що 31.08.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було звільнено з посад методистів Козівського районного методичного кабінету Козівської районної державної адміністрації на підставі наказів відповідно за №18-к, №17-к, №15-к, №16-к, позивачами на підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи не долучено відповідних наказів;

- всупереч вимогам п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не зазначено щодо наявності у позивачів або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

- у порушення вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Всупереч викладеному, до позову позивачами не долучено квитанцію про сплату судового збору, хоча одним із перелічених додатків до позову позивачі зазначили, зокрема, квитанцію про сплату судового збору, однак зазначений документ в матеріалах справи відсутній, що підтверджується актом Козівського районного суду Тернопільської області від 05.01.2021 року.

Позивачами заявлено по 4 позовних вимоги, а саме: 1) про скасування розпорядження за №148/01-05/1 від 30.06.2020 року про реорганізацію Козівського районного методичного кабінету шляхом перетворення його у «Козівський районний центр професійного розвитку педагогічних працівників», 2) поновлення на роботі, 3) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4) стягнення моральної шкоди.

При подачі позову позивачі вказують як на підставу звільнення від необхідності сплати судового збору п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Лише одна із заявлених позовних вимог, а саме про поновлення на роботі не підлягає оплаті судовим збором, а за інші: 1 позовну вимогу немайнового характеру та за 2 вимоги майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди) повинен сплачуватись судовий збір у встановлених законом розмірах.

Так, відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року №484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон № 484-VІІІ). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), а також значно скорочено перелік суб`єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»). Закон №484-VІІІ набрав чинності з 1 вересня 2015 року. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільнялися позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. З 1 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, починаючи з 1 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року в справі № 226/168/15-ц. У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Верховний Суд, на підставі зазначених вимог закону, прийшов до висновку, що такі вимоги не є вимогами про поновлення на роботі та про стягнення заробітної сплати, а тому позивач не звільнений від сплати судового збору. Така ж правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові ВП ВС № 910/4518/16 від 30 січня 2019 року (справа про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за втрату частини заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), у якій, зокрема, вказано, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. За змістом статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати. Така ж позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 488/769/17.

Таким чином, вимоги позивачів: 1) про скасування розпорядження за №148/01-05/1 від 30.06.2020 року про реорганізацію Козівського районного методичного кабінету шляхом перетворення його у «Козівський районний центр професійного розвитку педагогічних працівників», 2) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3) стягнення моральної шкоди повинні оплачуватись судовим збором.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до п.п. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 цього Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Таким чином, кожен з позивачів повинен сплатити судовий збір, враховуючи дату подачі даного позову до суду, у розмірі по 2522,40 грн. (840,80 х 3).

На підтвердження сплати судового збору необхідно надати оригінал квитанції.

При подачі позову до Козівського районного суду Тернопільської області судовий збір підлягає сплаті за наступними реквізитами: отримувач коштів ГУК у Терн.обл./тг смт.Козова/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37977599; банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача № UA0019763; код класифікації доходів бюджету 22030101; призначення платежу: судовий збір, за позовом (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Козівський районний суд Тернопільської області, (суду).

Також враховуючи характер і особливості спірних правовідносин, правову природу трудового спору відповідно до закону, звертається увага на те, що трудовий спір має індивідуальний характер і підлягає вирішенню як окремий, самостійний спір із дотриманням положень, зокрема, Глави XV КЗпП України.

Однак, як убачається з матеріалів справи, 4 позивачі з урахуванням однакової для них підстави звільнення пред`явили один спільний позов в рамках однієї справи. Пред`явлення позову в такий процесуальний спосіб не відповідає процесуальним вимогам Глави XV КЗпП України та вимогам ЦПК України, зокрема, ст. 50, оскільки про спільні та/або однорідні права і обов`язки позивачів не йдеться.

Розгляд трудових спорів 4-х позивачів в рамках однієї справи поза тим, що не відповідає процесуальному порядку, істотно ускладнить вирішення спору (спорів) у процесуальному розумінні, збільшить тривалість судового процесу, яка у трудових спорах не повинна перевищувати розумну, ускладнить з`ясування, перевірку та врахування обставин трудової діяльності, в тому числі, звільнення позивачів, можливості їх працевлаштування, які є індивідуальними, узалежнить вирішення індивідуального трудового спору кожного з працівників від обставин руху справи щодо інших позивачів тощо. Це може негативно позначатися на ефективності та якості розв`язання кожного трудового спору та на забезпеченні належного захисту законних прав та інтересів сторін такого спору в разі їх порушення.

Вищевказані недоліки унеможливлюють відкриття провадження у справі та потребують усунення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відтак, беручи до уваги наведене вище, суддя приходить до висновку, що позов слід залишити без руху, та позивачам надати строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали.

Недоліки мають бути усунуті шляхом подання нової редакції заяви з обґрунтованим спростуванням зазначених недоліків.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Козівської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження голови районної державної адміністрації залишити без руху.

Надати позивачам п`ятиденний строк для усунення недоліків позову, який починає рахуватися з дня отримання позивачами даної ухвали, шляхом подання належним чином оформленого позову.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.А.Чорний