ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2670/21 Номер провадження 22-ц/814/2146/21Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Кузнєцової О.Ю.,

секретаря Ракович Д.Г.

за участі: представників : позивача- адвоката Ошеки О.А., відповідача адвоката Даценко Ю.І.,

розглянувши в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 липня 2021 року, прийнятого під головуванням судді Миронець О.К. в м. Полтаві із складанням повного тексту рішення 08 липня 2021 року ,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду з даним позовом. Зазначала, що сторони є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 , за яким земельна ділянка зареєстрована рішенням Полтавського міськвиконакому 27.12.1954 року площею 2435 кв.м.

За заявою колишнього співвласника ОСОБА_4 до товариського суду 25 березня 1973 року встановлено на місцевості порядок користування вказаною земельною ділянкою та встановлено межові знаки.

Позивач вважає, що внаслідок вказаного розподілу земельної ділянки фактично утворилось три окремі земельні ділянки. Просила встановити факт, який має юридичне значення та встановити, що після розподілу у 1973 році земельної ділянки площею 2435 кв.м. по АДРЕСА_1 фактично було сформовано три окремі земельні ділянки, які були виділені у користування ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2500 гривень витрат на правничу допомогу.

Рішення обґрунтовано тим, що згідно рішення Полтавського міськвиконкому від 27.12.1954 року №862 за домоволодінням по АДРЕСА_1 закріплено право користування земельною ділянкою площею 2435 кв.м.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги та вирішити питання про новий розподіл судових витрат.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно зазначено, що у 1973 році встановлено на місцевості порядок користування земельною ділянкою відповідно до прийнятого 25.03.2973 року судом варіанту розподілу земельної ділянки на місцевості, адже в даному випадку мав місце розподіл земельної ділянки, а не встановлення порядку користування нею.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до додатку № 1 до рішення міськвиконкому від 27.12.1954 року №862 за домоволодінням по АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 закріплено право користування земельною ділянкою площею 2435 кв.м.

Згідно із нотаріально посвідченим договором співвласників про встановлення порядку користування будинком від 22.08.1972 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_4 володіють відповідно 1/2, 3/25, 19/50 частинами домоволодіння за вказаною адресою.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на рішення товариського суду від 25 березня 1973 року щодо розділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 на три окремі земельні ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд своє рішення мотивував наявністю

рішення Полтавського міськвиконкому від 27.12.1954 року №862, згідно якого за домоволодінням по АДРЕСА_1 закріплено право користування однією земельною ділянкою площею 2435 кв.м. для обслуговування одного будинку.

Колегія суддів погоджується з даним висновком.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Порядок поділу майна, що є у спільній частковій власності визначений статтею 367 ЦК України.

Стаття 88 ЗК України визначає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально.

З наданих позивачем копій : довідки товариського суду від 02.01.1973р. та акту обстеження від 25 березня 1973р. вбачається, що суд констатував наявність відповідних часток у співвласників та не заперечував щодо розподілу між ними земельної ділянки площею 2435 кв.м. (а.с.12).

Актом від 04 квітня 1973 року, складеного представником товариського суду 14 виборчого округу в присутності інженера Полтавського межгорінвентарбюро та співвласників домоволодіння по АДРЕСА_1 , підтверджено, що було показано користування землею згідно прийнятого товариським судом варіанту розподілу 25 березня 1973р. Межі землекористування були зазначені співвласникам та забиті кілочки (а.с.13).

Отже, з наведеного не вбачається, що станом на 1973 рік були сформовані три окремі земельні ділянки і цей факт оформлений відповідно до чинного на той час законодавства.

Між тим, ст.3 Земельного Кодексу УРСР ( в редакції станом на 1973 рік) визначала, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР земля є державною власністю, тобто всенародним добром.

Земля є виключною власністю держави і надається тільки в

користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують

право державної власності на землю, забороняються.

Відповідно до ст.10 цього ж Кодексу визначалось, що міські Ради депутатів трудящих, їх виконавчі комітети в межах міста надають в користування земельні ділянки.

Порядок надання земельних ділянок у користування визначався ст.16 Кодексу.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок

вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови

користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому

землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної

ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних

ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

По даній справі жоден із співвласників з 1973 року не звертався до власника землі місцевої влади депутатів трудящих( а в подальшому до територіальної громади) з питань закріплення окремо визначеної земельної ділянки.

Отже, позивачем не надано суду жодних доказів про неможливість оформлення питання землекористування по АДРЕСА_1 у спосіб, визначений діючим на той час законодавством.

В 1973 році фактично мало місце встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 площею 2435 кв.м., закріпленої згідно рішення міськвиконкому від 27.12.1954 року №862, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Крім того, колегія суддів виходить з роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в якій зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

По даній справі позивач просить встановити факт, що станом на 1973 рік були сформовані три окремі земельні ділянки, однак це питання мало вирішуватись шляхом звернення до власника земельної ділянки, як то передбачено ст.16 діючого на той час ЗК, а не у спосіб, який просить ОСОБА_1 .

Більш того, у провадженні Київського районного суду м.Полтави перебуває інша цивільна справа № 552/4447/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що браний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню є правильним та ґрунтується на вимогах закону.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки районного суду та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно розподілу судових витрат на правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного :

Частина перша cт.133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Вбачається, що 11.06.2021 року адвокатом Бибик В.А., який згідно ордеру від 10.06.2021 року надає правову допомогу ОСОБА_3 , суду направлений відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , до якого, зокрема, наданий витяг з договору про надання правничої допомоги ОСОБА_3 , акт наданих послуг та квитанція про сплату останньої гонорару в сумі 2500грн. ( а.с.68-75).

Вказаний відзив разом з додатками був направлений 09.06.2021 року сторонам по справі, в тому числі ОСОБА_1 ( а.с.66).

Отже, за наявності заперечень щодо визначеного адвокатом Бибик В.А. розміру витрат за надану правничу допомогу, ОСОБА_1 мала у відповідності до положень ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України подати суду відповідні обгрунтування своєї позиції з цього приводу, однак цим не скористалась.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

За таких обставин районний суд вірно здійснив розподіл судових витрат по справі.

З огляду на наведене, при вирішенні вказаної цивільної справи, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.11.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. Б. Бутенко

О. Ю.Кузнєцова