Провадження № 22-ц/4808/1212/21
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену головуючим суддею Антоняком Т.М. 06 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви. Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 на підставі рішення Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 06 серпня 2020 року, отримав у приватну власність земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,04 га, кадастровий номер :25:010:0337, яка ввійшла в площу земельної ділянки заявника ОСОБА_1 , що перебуває в останнього на праві приватної власності на землю згідно державного акту серія 11-ІФ № 0352279, реєстраційний № ІФ 20. Заявник вказав, що ОСОБА_2 готується відчужити спірну земельну ділянку, що утруднить виконання рішення суду, а також призведе до збільшення позовних вимог, а тому просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на вищевказану земельну ділянку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання суду позовної заяви залишено без задоволення.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки на думку апелянта, судом не враховано, що земельні ділянки площею 0,0949 га та площею 0,04 га в АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 на праві власності, однак суд зазначив тільки про одну земельну ділянку. Вказала, що ОСОБА_2 . Крихівецькою сільською радою передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,04га, яка ввійшла в площу земельної ділянки заявника. Апелянт зазначила, що ОСОБА_2 виклав інформацію в мережі інтернет про продаж вищевказаної земельної ділянки. На думку апелянта, судом не враховано, що невжиття заходів забезпечення позову, а саме: накладення арешту на спірну земельну ділянку, може утруднити виконання рішення суду, оскільки відповідач впродовж слухання справи може відчужити названу земельну ділянку. Зважаючи на викладене, просить оскаржену ухвалу скасувати, заяву задовольнити та накласти арешт на земельну ділянку площею 0,04 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:25:010:0337, яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

В поданому відзиві представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила, оскаржену ухвалу вважає законною та обґрунтованою. Зазначила, що заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, співмірними, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення. На противагу вказаному заявник не конкретизував які саме вимоги будуть ним пред`явлені та не навів достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому. Апелянт вважає, що з наданого на підтвердження заявлених вимог оголошення неможливо ідентифікувати, що саме спірна ділянка виставлена на продаж. Крім того заперечила, що ОСОБА_2 подавав будь-які оголошення про продаж земельної ділянки, тим більше, що на даній земельній ділянці розташована частина житлового будинку. Представник ОСОБА_2 з посиланням на ч. 4 ст. 152 ЦПК України вказала, що станом на 20.07.2021 заявником так і не було подано позовної заяви. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримав. Вважаючи оскаржену ухвалу незаконною, просить її скасувати, а заяву про забезпечення позову задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник заявляючи про потенційний спір про право не конкретизує, які саме вимоги будуть ним пред`явлені, з огляду на що суд першої інстанції не мав можливості перевірити тотожність вимог позову та вимог заяви про забезпечення позову. Крім того, заявник належним чином не обґрунтував, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб; забороною вчиняти певні.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що подання заяви про забезпечення позову до пред`явлення самого позову має особливості правового механізму регулювання.

Так, зокрема, частиною четвертою статті 152 ЦПК України передбачено, що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Указане зумовлене тим, що у разі подання заяви про забезпечення позову до відкриття провадження у справі у суду немає жодних відомостей про характер правовідносин, які можуть стати в майбутньому предметом судового розгляду, та й справа як така відсутня.

До такого висновку дійшла колегія суддів Верховного суду у постанові від 17 лютого 2021 року (справа №757/31829/19-ц).

Частина друга статті 151 ЦПК України передбачає особливості форми та змісту заяви про забезпечення позову та вказує, що якщо заява про забезпечення позову подається до відкриття провадження у справі, в такій заяві додатково зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Однак, апелянтом порушено вказаний порядок забезпечення позову до його пред`явлення, оскільки заявником порушено строки звернення до суду із відповідною позовною заявою та станом на момент оскарження ухвали про забезпечення позову в апеляційному порядку, відсутня ухвала про відкриття провадження у справі № 344/10443/21.

Відсутність відкриття провадження у справі та порушення встановленого частиною четвертою статті 152 ЦПК України строку на подання позову є підставою для застосування спеціального порядку скасування заходів забезпечення позову, що підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 369/2393/19 та в ухвалі Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №374/380/18.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, а також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду

Суд першої інстанції, застосувавши вищенаведені положення цивільного процесуального закону та врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявник не наводить достатнього обґрунтованого припущення про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

Колегія суддів вважає, що накладення арешту на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 , за відсутності в суді на даний час позову ОСОБА_1 є недоречним та необґрунтованим видом забезпечення позову з огляду на те, що його заява не містять переконливих доказів того, що в подальшому існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Доводи апелянта про можливе відчуження земельної ділянки, на підтвердження чого ним подано роздруківку з сайту DOM.RIA.COM, у якій наявні оголошення про продаж земельних ділянок у с. Крихівці, площею 4 сотих та 6,5 сотих, апеляційний суд оцінює критично, оскільки із вказаної роздруківки неможливо ідентифікувати, що саме спірна земельна ділянка виставлена на продаж.

Колегія суддів також враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстав для скасування ухвали з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.