Справа № 222/932/21
Провадження № 6/222/22/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року Володарський районний суд Донецької області у складі головуючого - судді Подліпенця Є.О., розглянувши в смт. Нікольське в порядку письмового провадженняподання головного державного виконавця Нікольського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тютюн Наталі Сергіївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник головний державний виконавець Нікольського РВ ДВС Східного МРУ МЮ (м. Харків) Тютюн Н.С. звернулася до суду з поданням, в якому просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, яке мотивоване тим, що на виконанні Нікольського РВ ДВС Східного МРУ МЮ (м. Харків) знаходиться зведене виконавче провадження 58670998 з виконання: ВП 52527911, виконавчий лист 2-4228/11 виданий 25.11.2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «АНСУ» витрати на ІТЗ розгляду в розмірі 120,00 грн.; ВП 52527479, виконавчий лист 2-4228/11 виданий 25.11.2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «АНСУ» судового збору у розмірі 1700,00 грн.; ВП 52526895, виконавчий лист 2-4228/11 виданий 25.11.2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» заборгованості за кредитним договором № 5882423 від 23.11.2007 року в розмірі 344780,35 грн.; ВП 63658478, виконавчий лист 263/1778/18 виданий 13.08.2020 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 04.10.2016 року держвиконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень на користь ТОВ «АНСУ», якими боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження. 19.11.2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по аліментам на користь ОСОБА_2 . Згідно перевірки АСВП, боржник сплачує аліменти, але коштів недостатньо для погашення вимог усіх стягувачів у порядку черги. 05.10.2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника та 27.12.2016 року здійснено арешт рухомого майна боржника, а саме: транспортного засобу KIA RIA, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Проте, 22.12.2016 року, 04.02.2019 року, 12.02.2021 року вищевказаний транспортний засіб оголошено у розшук, оскільки місцезнаходження транспортного засобу невідоме. Також, під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що боржник є співзасновником ТОВ «ТСК ЄВРОПА», розмір внеску статутного фонду 10480,00 грн. Згідно інформації наданої на запити майно належне боржнику на праві

власності відсутнє, боржник не працює, пенсію не отримує, банківські рахунки відсутні, дохід відсутній. 25.05.2021 року здійснено арешт рахунків боржника у АСВП. Також, державним виконавцем в ході виконання встановлено, що боржник є співзасновником ТОВ «ТСК ЄВРОПА», розмір внеску статутного фонду 10480,00 грн. Боржник ОСОБА_1 має закордонний паспорт НОМЕР_2 , посвідчення особи моряка НОМЕР_3 та здійснював неодноразовий перетин кордону, останній раз 22.06.2021 року. Виконавцем 19.03.2019 року та 30.06.2021 року на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак останній на виклики не з`явився, про причини неявки виконавця не повідомив. 05.07.2021 року представник боржника за довіреністю ОСОБА_5 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження. Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконані, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Відповідно до положень п.13 ст. 7 ЦПК України розгляд подання проведено в порядку письмового провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Розглянувши подання, дослідивши додані до подання матеріали, суд прийшов до наступного.

Так, судом встановлено, що відповідно до облікової картки на заведене виконавче провадження № 58670998 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 :

04.10.2016 року відкрито виконавче провадження № 52526895 щодо виконання виконавчого листа № 2-4228/11 виданого 25.11.2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНСУ» заборгованості за кредитним договором № 5882423 від 23.11.2007 року в розмірі 344780,35 грн.

04.10.2016 року відкрито виконавче провадження № 52527911 щодо виконання виконавчого листа 2-4228/11 виданого 25.11.2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНСУ» витрат на ІТЗ в розмірі 120,00 грн.;

04.10.2016 року відкрито виконавче провадження № 52527479 щодо виконання виконавчого листа № 2-4228/11 виданого 25.11.2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНСУ» судового збору у розмірі 1700,00 грн.

19.11.2020 року відкрито виконавче провадження № 63658478 щодо виконання виконавчого листа № 263/1778/18 виданого 13.08.2020 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області від 05.10.2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Також, постановою головного державного виконавця Нікольського РВ ДВС Східного МРУ МЮ (м. Харків) від 12.02.2021 року належний боржнику ОСОБА_1 автомобіль KIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оголошено у розшук.

Відповідно до Витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є співзасновником ТОВ «ТСК ЄВРОПА», розмір внеску статутного фонду 10480,00 грн.

Згідно відповідей на запити державного виконавця Нетребенко М.М. рухомого майна у власності не має, не працює, пенсію не отримує, відкритих рахунків та доходів не має.

Відповідно до повідомлення Нікольського РС ГУ ДМС в Донецькій області від 30.06.2021 року згідно інформації бази ЄІАС УМП гр. ОСОБА_1 03.08.2011 року

органом 1435 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон

НОМЕР_4 та 13.04.2018 року органом 5101 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 .

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ч.ч. 1, 3, ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Застосування таких обмежень може мати місце тільки у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Таким чином, підлягає доказування саме ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, тобто, як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборна сила, події тощо).

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Вирішуючи справу, суд виходить з того, що відповідно до ч.4 ст. 441 ЦПК України вказане подання розглядається судом без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, лише за участю виконавця, тому саме на останнього покладається тягар доказування обставин, які є істотними для вирішення даної справи, зокрема, факту ухилення боржника від виконання судових рішень.

Однак, в порушення вищевказаних норм права, державний виконавець не зазначив та не обґрунтував, які саме дії чи бездіяльність боржника свідчать про його ухилення від виконання рішення суду, і не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього.

Так, державний виконавець в поданні посилається на те, що представник боржника ознайомився з матеріалами виконавчого провадження 05.07.2021 року, проте жодних доказів на підтвердження даної обставини не надано.

Також, державний виконавець посилається на наявність у боржника автомобіля та оголошення його у розшук, при цьому відомостей про направлення копії постанови про розшук у відповідні органу суду не надано. Як і не надано доказів про належне вручення боржнику ОСОБА_1 копій постанов про відкриття виконавчого провадження та викликів до відділу ДВС.

Про ухилення боржника від виконання судового рішення не може свідчити неодноразовий перетин ним державного кордону, оскільки причини такого виїзду не з`ясовувались.

В той же час доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З аналізу наданих державним виконавцем матеріалів не вбачається, що на момент звернення державного виконавця з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України існував об`єктивно наявний факт навмисного чи свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Тим паче, як зазначає сам державний виконавець, боржник ОСОБА_1 сплачує аліменти, тобто виконує рішення про стягнення з нього аліментів, що безумовно не може свідчити про факт ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Між іншим, слід зазначити, що сам по собі факт невиконання боржником рішення суду не може свідчити про його ухилення від виконання зобов`язання і відповідно не може бути підставою для застосування до особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Крім цього, обмеження боржника ОСОБА_1 у виїзді за межі України призведе до порушення його права на вільний вибір місця проживання, вільного залишення території України, наданого Конституцією України (ст. 33) та передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, подання державного виконавця необґрунтоване та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 7, 12, 13, 81, 258-260, 441 ЦПК України, ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання головного державного виконавця Нікольського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тютюн Наталі Сергіївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду через Володарський районний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її повного складання.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Датою винесення ухвали є дата її повного складання.

Повна ухвала складена 23.07.2021 року.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Є.О. Подліпенець