Провадження № 2/932/2786/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Громовику Д.О.

за участі

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Чумака С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору нікчемним, -

В С Т А Н О В И В:

05.11.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», уточнивши який у квітні 2021 року, просить суд зобов`язати відповідача повернути переплату грошових коштів за кредитним договором як нікчемним правочином у сумі 23437,48 грн. та зобов`язати відповідача видати позивачу письмовий документ про відсутність будь-якої заборгованості перед банком, офіційно повідомити про відсутність заборгованості перед банком на адресу ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та інших кредитних бюро, із зазначенням переліку цих бюро.

Позовні вимоги обґрунтувала наступним чином. Позивач мала намір укласти договір з відповідачем про видачу їй банківської карти, у зв`язку із чим підписала анкету заяву № б/н від 13.12.2011 року, у якій були вказані лише її прізвище, ім`я, по батькові, домашня адреса, телефони та інформація про працевлаштування. У вказаній анкеті-заяві не було вказано процентну ставку по кредиту, термін кредиту, наявність та розмір штрафних санкцій, а також інших істотних умов для видачі кредиту. «Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приват Банк», а також «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт» банка не можна вважати складовими частинами укладеного між позивачем та банком кредитного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

На підставі викладеного вважає кредитний договір нікчемним правочином і просить суд своїм рішенням повернути сторони в первісний стан.

Позивач отримала виписку про рух коштів по рахунку кредитної картки та зробила перерахунок отриманих за весь час грошових коштів від банку та сплачених грошових коштів банку, маючи на увазі чисті потоки переданих у тому чи іншому вигляді, сторонами одна одній грошових коштів, без урахування відсотків, комісій, штрафів та пені (що відповідає правильному розумінню поняття повернення сторін в первісний стан, так званої «подвійної реституції), відповідно до ст. 216 ЦК України) й за підсумками такої звірки просить прийняти рішення про виплату надміру сплачених банку грошових коштів, згідно розрахунку.

Також зазначає, що після подачі до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська цього позову, Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову від 21.02.2020 року за позовом банку проти ОСОБА_1 у судовій справі № 200/10462/18, у якому прийшов до висновку про нікчемність правочину за цими ж правовідносинами в попередній період. Однак у своїй постанові апеляційний суд прийняв рішення пор стягнення заборгованості по тілу кредиту у сумі 7701,02 грн, приймаючи некоректні дані банку та без урахування наступних сплат позивача банку, в період до 25.05.2019 року. Позивач просить суд у своєму рішенні врахувати обставини встановлені рішенням апеляційного суду від 21.02.2020 року про нікчемність правочину, однак критично поставитись до його висновків, в частині розрахунків сторін, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідачем подано відзив на уточнену позовну заяву, у якому зазначає наступне.

Позивачка звернулась до банку з проханням про видачу кредитної картки «Універсальна», зі свого боку банком потреби позивачки задоволено та надано кредитні кошти у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку - № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , що підтверджується випискою по рахунку. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору між позивачкою та відповідачем обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку, визначений правочин на час розгляду справи є дійсним і не оспорений. Виконання позивачкою умов кредитного договору засвідчує її волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 9 років, позичальник до Банку не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодилась, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими та погашення, які вона здійснювала. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості є виписка по рахунку.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору, договір складається з анкети-заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг. У анкеті-заяві від 13.12.2011 року позивача власноруч зазначила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були надані у письмовій формі. Власним підписом позивачка підтвердила факт надання повної інформації про умови кредитування у АТ КБ ПРИВАТБАНК, а також позивачці у письмовому вигляді під її підпис були надані тарифи банку. За умовами укладеного договору позивачка взяла на себе зобов`язання своєчасно сплачувати проценти за користування кредитними коштами, повертати кредитні кошти у визначенні договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно договору та Умов та правил надання банківських послуг.

Позивачка виразила свою згоду, що заява позичальника разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг далі УІП, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис позичальника.

В наданій до суду виписці по картковому рахунку, вбачається, що позивачка отримала та почала користуватися кредитними коштами, та постійно використовувала кредитні кошти в межах кредитного ліміту, шляхом зняття готівки в банкоматі або купляючи різноманітні товари, що і призвело до збільшення заборгованості за тілом кредитного ліміту

Внаслідок відсторонення судді ОСОБА_3 від здійснення правосуддя на підставі рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя за № 3351/3дп/15-20 від 02.12.2020 року, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 року передано у провадження цього складу суду.

Ухвалою суду від 19.02.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 29.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі та розпочато розгляд справи по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги, підтримали та наполягали на їх задоволенні, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13.12.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем було укладено договір про надання банківських послуг шляхом заповнення відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

13.12.2011 року позивачу було відкрито кредитний рахунок з кредитним лімітом в розмірі 300,00 грн.

У період з 13.12.2011 року по 15.01.2018 року ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, шляхом зняття готівки, оплати товарів та послуг, що підтверджується випискою по рахунку.

У червні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості на підставі укладеного договору № б/н від 13 грудня 2011 року у розмірі 37264,79 грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2019 року у справі № 200/10462/18 позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задоволенні в повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.02.2020 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2019 року скасовано, позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованість за тілом кредиту в сумі 7701,02 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При розгляді цивільної справи № 200/10462/18 Дніпровським апеляційним судом було встановлено факт отримання відповідачкою тіла кредиту в сумі 7701,02 грн., який нею не спростовано, що стало підставою для стягнення з останньої на користь банку тіла кредиту в розмірі 7701,02 грн. Підставою для відмови у задоволенні позову в іншій частині стало недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідачки відсотків, пені та штрафів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 218 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, позивач у судовому засіданні підтвердила, що 13.12.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем було укладено договір про надання банківських послуг шляхом заповнення відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У період з 13.12.2011 року по 15.01.2018 року ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, шляхом зняття готівки, оплати товарів, послуг та розуміла що вказані кошти надані банком у кредит. Позивач визнала факт отримання коштів та обслуговування банком кредитного ліміту, а також на протязі восьми років частково погашала кредит.

Тобто позивач фактично визнала обставини виконання зазначеного договору обома сторонами.

Вказані обставини також підтверджуються анкетою-заявою від 13.12.2011 року та випискою по рахунку.

Такими чином твердження позивача про те, що вказаний кредитний договір є нікчемним в силу вимог закону є не обгрунтованим та спростовується встановленими судом обставинами.

Щодо посилання позивача на висновки викладені у постанові ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, суд зазначає, що у вказаній постанові суд дійшов висновку, що анкета-заява не може бути підставою для стягнення процентів та пені, оскільки не містить вказаних умов. У зазначеній постанові Верховний Суд не зазначав, що кредитний договір не може укладатись, шляхом підписання договору приєднання. Отже, посилання позивача на висновки зазначені у цій постанові, як підставу нікчемності правочину, є необгрунтованим.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Посилання позивача на те, що вона як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, не може слугувати підставою для визнання такого договору нікчемним, за умови його виконання обома сторонами протягом восьми років.

Крім цього, суд зазначає, що позивач не розуміючи умов договору, мала право відмовитись від його укладення у запропонованій відповідачем формі.

Посилання позивача на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.02.2020 року встановлено нікчемність кредитного договору, не відповідає змісту вказаної постанови. Підставою ж для відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, пенею та штрафами, стало недоведеність позовних вимог в цій частині.

Так, у постанові від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц Великою Палатою Верховного Суду зазнчаено наступне. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

З урахуванням викладеного суд вважає, що відсутні підстави для застосування наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, оскільки кредитний договір від 13.12.2011 року не може вважатися нікчемним в силу вимог закону.

При цьому суд зазначає, що позивач не просить визнати недійними якісь окремі умови кредитного договору чи повернути їй кошти надміру сплачені банку в рахунок погашення кредиту.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача повернути переплату грошових коштів за кредитним договором як нікчемним правочином у сумі 23437,48 грн. не підлягає задоволенню.

Так само, не підлягає задоволенню вимога про зобов`язання відповідача видати позивачу письмовий документ про відсутність будь-якої заборгованості перед банком, оскільки вказана вимога грунтувалась на нікчемності кредитного договору від 13.12.2011 року, в задоволенні якої відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір, від сплати якого за законом звільнена позивачка, слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору нікчемним залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення суду складено 06.08.2021 року.

Суддя В.В. Куцевол