Справа № 338/163/19
Провадження № 22-ц/4808/1461/21
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.,

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду в складі судді Шишка О.А., ухвалене 13 серпня 2021 року в селищі Богородчани Івано-Франківської області, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований у даному будинку, однак протягом останніх десяти років не проживає, оскільки з 2006 року перебуває на роботі в Іспанії.

Факт не проживання відповідача у даному будинку підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов, а також можуть підтвердити свідки.

Зазначає, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у будинку вона не може реалізувати свої права, зокрема на отримання субсидії на житлово-комунальні послуги.

З огляду на наведене просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 12 квітня 2019 року позов було задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житлом (житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами) по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Богородчанського районного суду від 22 квітня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Заочне рішенням Богородчанського районного суду від 12 квітня 2019 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Богородчанського районного суду від 13 серпня 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житлом (житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами) по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про те, що відповідач був відсутній за адресою реєстрації з 2016 року не відповідає дійсності, оскільки він тимчасово виїжджав на заробітки до Іспанії та постійно надсилав гроші на утримання будинку по АДРЕСА_1 .

Вказує, що 13.08.2021 року він особисто прибув у судове засідання та надав пояснення про те, що на даний час він перебуває в Україні, іншого житла у нього не має. Однак незважаючи на наведене, суд позбавив його єдиного житла.

Крім того, твердження позивача, що відповідач був відсутній та не проживав за адресою реєстрації протягом останніх десяти років, було спростовано поясненнями свідків та доказами, долученими до матеріалів справи. У 2016 році він займався підприємницькою діяльністю, оплачував витрати на утримання даного будинку. В 2017 році оформив паспорт громадянина України і підтвердив реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_1 .

Час від часу він виїжджав на заробітки за кордон. Однак, перебуваючи за кордоном, регулярно передавав гроші на оплату комунальних послуг вітчиму ОСОБА_3 , який зареєстрований за вказаною адресою.

Посилаючись на частину 1 статті 116 ЖК Української РСР, зазначає, що він жодного разу не порушував правила їхнього з позивачем співжиття, а навпаки постійно дбав про будинок у якому проживає з метою збереження його схоронності.

Просить скасувати рішення Богородчанського районного суду від 13.08.2021 року та постановити нове, яким в позові відмовити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд обґрунтовано не взяв до уваги пояснення відповідача щодо його участі в утриманні будинку, оскільки переслані вітчиму грошові кошти були використані для придбання вікон, які відправлялись в Іспанію. Згідно долученого витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців відповідач був зареєстрований підприємцем тільки з 16.08.2016 року по 22.08.2016 року. Також безпідставними вважає доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 проживає за адресою реєстрації, а за кордон на заробітки виїжджає час від часу, оскільки відповідач працює та проживає з сім`єю за кордоном на постійній основі, а в Україну приїжджає інколи у відпустку. Таким чином його не можна вважати тимчасово відсутнім членом сім`ї, за яким зберігається право користування чужим житлом. Необґрунтованим на її думку є і посилання в апеляційній скарзі на ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, оскільки вказана норма не застосовувалась в оскаржуваному рішенні суду і позивач не посилалась на неї як на підставу свого позову. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Позивач та представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до копії Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 18.08.1987 року позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 3).

Відповідно до довідки Богородчанської селищної ради №49 склад сім`ї ОСОБА_2 чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 1980 р.н. (а.с. 130).

Згідно копій актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №227 від 30.12.2016 року, №49 від 30.03.2017 року, №93 від 04.07.2018 року, складених працівниками Богородчанської селищної ради, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2016 року не проживає в ньому (а.с. 10-12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі документів, долучених до матеріалів справи, показів свідків достовірно встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному житловому будинку більше одного року, не приймає участі в утриманні даного житла.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

В силу частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи актів органу місцевого самоврядування та показів допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції свідків, відповідач ОСОБА_1 тривалий час не проживає у спірному житловому будинку, перебуває за кордоном.

Крім того, сам відповідач та його представник в судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції зазначили, що відповідач в кінці 2006 року виїхав в Іспанію, де працює та проживає по даний час. У вказане домоволодіння приїжджає рідко. В Україні проживає в будинку батьків дружини.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Посилання апелянта на те, що він приїжджав на територію України в 2017 році, оформляв паспорт громадянина України також не спростовують факту його непроживання в будинку матері більше року, оскільки показами свідків доведено та ним самим підтверджено, що з вказаного часу до 2021 року він не приїжджав та в цьому будинку не проживав.

Також твердження апелянта про те, що він перераховував кошти на оплату комунальних послуг в будинку матері є голослівними, оскільки з долучених ним квитанцій неможливо встановити на що саме перераховувались вказані кошти (а.с. 43-45).

Таким чином позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт його відсутності без поважних причин понад один рік в будинку по АДРЕСА_1 .

Витрат із утримання даного будинку відповідач також не здійснює, його речі у цьому будинку відсутні, перешкод у користуванні йому ніхто не чинив, він добровільно залишив будинок, а отже, є таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №465/2559/14-ц.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду, в суді апеляційної інстанції не надано. Отже правові підстави для задоволення апеляційної скарги та зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

І.О. Максюта

Повний текст постанови виготовлено 12 листопада 2021 року.