Справа № 132/2031/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1406/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 рокуСправа № 132/2031/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Файчук Я.В., представника ОСОБА_1 адвоката Якименка О.О., Ніколайчука В.В. та його представника адвоката Куцого Р.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Куцого Ростислава Андрійовича на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калинівка, Вінницької області помер її чоловік ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина на 46/100 частки будинковолодіння за АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 09.11.1998 року.

Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом на майно померлого чоловіка ОСОБА_3 , в передбачений законом шестимісячний термін фактично прийняла спадщину відповідно до ст. 1269 ЦК України, так як 28.01.2016 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Оформити спадщину в нотаріальній конторі позивачка не має можливості, так як право власності на житловий будинок при житті спадкодавцем не було зареєстроване.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 46/100 частки житлового будинку за АДРЕСА_1 , що складається з кімнат: 1-3 площею 17,5 кв.м.; кімнати 1-4 площею 25,1 кв.м., окрім самовільно зведеної прибудови літ. а, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калинівка Вінницької області.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Куций Р.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність фактичним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Якименко О.О. вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, у зв`язку з чим у її задоволені слід відмовити, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року залишити без змін. Зазначає, що довідка про місце реєстрації відповідача не свідчить про постійне його проживання за адресою місця реєстрації, тобто факт прийняття спадщини закон пов`язує не з обставиною реєстрації, а з обставиною постійного проживання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калинівка, Вінницької області помер ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина на 46/100 частки будинковолодіння за АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 09.11.1998 року.

28 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила, що вона є спадкоємицею першої черги. Крім неї є ще діти померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

16.06.2016 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачці у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на 46/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями номер АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , оскільки право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями спадкодавцем при житті не було зареєстроване (а.с. 10).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 позов визнав та не заперечував проти визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми законодавства можна дійти висновку, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги по закону є дружина ОСОБА_1 , його син від першого шлюбу ОСОБА_5 та син від шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Дружина ОСОБА_1 спадщину прийняла подавши у шестимісячний строк до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області заяву про прийняття спадщини.

Відомості, які б вказували на вчинення дій щодо прийняття спадкового майна сином від першого шлюбу ОСОБА_6 в матеріалах справи відсутні.

Син від шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_3 , який є відповідачем у справі до апеляційної скарги додав довідку про склад сім`ї, з якої слідує, що на день смерті батька від був зареєстрований з ним за однією адресою. Крім того, в судовому засіданні пояснив, що він з народження і до 2020 року був не лише зареєстрований за даною адресою, а й постійно проживав разом зі своєю сім`єю. Проте після виниклої у 2020 році сварки з матір`ю ОСОБА_1 остання вигнала його разом з сім`єю з будинку, частина якого належала його батьку, та як він вважав належала і йому в порядку спадкування після смерті батька.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року (справа № 569/15147/17) висловив правову позицію, згідно якої розмежував поняття «місце проживання» та «місце реєстрації».

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Разом з тим, як зазначено в апеляційній скарзі та згідно пояснень ОСОБА_5 , наданих в судовому засіданні апеляційного суду, на день смерті і в подальшому останній проживав разом із сім`єю у частині будинку, належної спадкодавцю до 2020 року.

На підтвердження своїх доводів надав довідку про склад сім`ї, згідно якої ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт проживання останнього підтверджується також безпосередньо позовною заявою, в якій позивачка зазначила адресу проживання відповідача ОСОБА_5 - АДРЕСА_1 , протоколом про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, в якому адреса проживання ОСОБА_5 зазначена - АДРЕСА_1 та згідно якого ОСОБА_5 06.12.2020 року вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 станом на день смерті спадкодавця проживав разом із останнім, а тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Представник позивача хоч і зазначає про те, що довідка про місце реєстрації не є підтвердженням місця проживання відповідача, однак доводи останнього щодо проживання з батьком на момент смерті за однією адресою нічим не спростовує.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги з підстав визнання відповідачем таких позовних вимог, позбавив останнього на частину спадкового майна, яке на день постановлення рішення він прийняв, оскільки як було встановлено судом апеляційної інстанції ОСОБА_5 на день смерті спадкодавця постійно проживав разом із останнім.

Разом з тим, обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини тощо.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці другому пункту 23 постанови Пленумом Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Суд першої інстанції не в повній мірі дослідив документи спадкової справи, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , не встановив коло спадкоємців.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачка при зверненні до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , зазначила, що крім неї, є ще діти померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , інших спадкоємців першої черги спадкування немає. Проте ОСОБА_5 до участі у справі залучено не було.

Відтак суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не встановив коло спадкоємців, які у першу чергу мають право на спадкування за законом, та які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , як особи, яка має право на спадкування за відсутності інших спадкоємців першої черги та як наслідок позбавив відповідача на частину спадкового майна, яке він на день розгляду справи прийняв.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача про розгляд справи, так як з матеріалів справи вбачається, що він не отримував судові повістки про виклик до суду, з наявного в матеріалах справи зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 18) вбачається, що судову повістку отримала його мати, а саме позивачка у справі.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_5 про визнання ним позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, однак відповідач заперечує щодо написання та подання такої заяви до суду, так як вказує, що про розгляд даної позовної заяви йому не було відомо, оскільки його про день, час та місце судового засідання ніхто не повідомив, участі у розгляді справи він не приймав.

Оцінюючи зазначені доводи суд апеляційної інстанції зазначає, що з матеріалів справи неможливо встановити чи дійсно саме відповідачем було подано таку заяву, адже про розгляд справи останньому відомо не було, а суд першої інстанції в свою чергу не пересвідчився чи дійсно мало місце волевиявлення відповідача щодо визнання позову, т.я. відповідач участі у розгляді справи не брав.

В силу вимог статей 12, 14, 81ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших учасників судового процесу. Кожен учасник судового процесу зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

На стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача, або замінити неналежного відповідача належним відповідачем.

Відповідно до ч. 1 п.п. 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

У зв`язку з тим, що даним рішення позивачу відмовлено у позові, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4270,50 грн, сплачений ним при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Куцого Ростислава Андрійовича задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4270,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

М.В. Матківська