ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5368/21 Справа № 192/1247/19 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святовасилівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай), -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святовасилівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай), (а.с.1-10,33-41).

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 05 квітня 1986 року за її заявою її було прийнято в члени колгоспу імені «Жданова», Солонянського району, Дніпропетровської області, який 04 лютого 1989 було перейменовано в колгосп «Родіна», а потім 12 квітня 1995 року в КСП «Родіна».

Вона працювала в колгоспі та була його членом з 05 квітня 1986 року по 31 грудня 1998 року.

16 травня 1995 року Новомар`ївською сільською радою народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області, було передано КСП «Родіна» у колективну власність 4495,8 га землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до довідки Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 08 лютого2019 року № 23/115-19, ОСОБА_1 в списках пайщиків до Державного акту на право колективної власності на землю Серія ДП Сл №000017 від 25 грудня 1995 року, колишнього КСП «Родіна» на території Новомар`ївської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, не значиться.

Оскільки вона була членом господарства на момент видачі Державного акту на право колективної власності, то вважає, що має право на земельну частку (пай), але КСП «Родіна» не внесла її до списку пайщиків, чим порушило її гарантоване право, тому просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в адміністративних межах Святовасилівської об`єднаної територіальної громади Солонянського району Дніпропетровської області, переданих у колективну власність при розпаюванні колишнього КСП «Родіна» Солонянського району Дніпропетровської області.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року, в задоволені позову ОСОБА_1 до Святовасилівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) відмовлено (а.с.108-110).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с.113-118).

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 виходив із того, що оскільки позивачкою належним чином не обґрунтовано свої позовні вимоги до відповідача Святовасилівської сільської ради, не повідомлено суду всіх обставин по справі, суд вважав, що вимоги позивачки є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено, що згідно трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 18 липня 1987 року, ОСОБА_1 , до шлюбне прізвище ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнята до членів колгоспу імені Жданова Солонянського району Дніпропетровської області, а 31 грудня 1998 року позивачка вибула з членів КСП «Родіна» (а.с. 16).

Згідно довідки начальнику відділу реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, 26 лютого 1977 року у Новомар`ївській сільській раді Солонянського району Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , актовий запис №04, після реєстрацію шлюбу дружина взяла прізвище чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 17).

Як вбачається з повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого 29 травня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, 15 жовтня 1991 року здійснено запис №90 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , після реєстрації розірвання шлюбу, колишній дружині присвоїли прізвище ОСОБА_5 (а.с. 19).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданого повторно 26 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , уклали шлюб 23 листопада 1991 року, після реєстрації шлюбу, дружина прийняла прізвище чоловіка ОСОБА_7 (а.с. 18).

З архівної довідки КУ «Трудовий архів Солонянського району» №В-20 випливає, що по документах архівного фонду «Колгосп ім. Жданова» в книзі обліку трудового стажу і заробітку колгоспників значиться « ОСОБА_8 » так в документах, по наявних документах працювала з 1986 року по 1991 роки «доярка», так в документах (а.с. 20).

Відповідно до копії книги обліку трудового стажу і заробітку колгоспника № 10 БР № 2, 1, колгоспу ім. Жданова Солонянського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4 працювала дояркою з 1986 року по 1991 рік включно (а.с. 21).

Згідно архівної довідки №В-01 від 01 лютого 2019 року вбачається, що в книгах протоколів загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Жданова (Родіна), КСП «Мрія» за 1998-2000 роки дані про звільнення з членів колгоспу (КСП) ОСОБА_1 відсутні. Дані про прийом у члени колгоспу перевірити немає можливості у зв`язку з відсутністю книги протоколів за 1986 рік (а.с. 22).

Відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП Сл№000017 від 25 грудня 1995 року, даний Державний акт виданий сільськогосподарському підприємству «Родіна», акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 27 (а.с. 24-25).

З відповіді на адвокатський запит наданої відділом у Солонянському районі головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №23/115-19 від 08 лютого 2019 року, вбачається, що ОСОБА_1 в списках пайщиків до державного акту на право колективної власності на землю серії ДП Сл №000017 від 25 грудня 1995 року, колишнього КСП «Родіна» на території Новомар`ївської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, не значиться (а.с. 23).

Відповідно до Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» - установити, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Статтею 5 ЗК України (в редакції станом на час спірних правовідносин) передбачено, що суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» внесено зміни до у Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» ст. 13 викладено в такій редакції - нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження

У разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Також зазначений Закон України добавлено ст. 141 такого змісту - у разі якщо власники земельних часток (паїв) після розподілу земельних ділянок, що підлягали паюванню, до 1 січня 2019 року не прийняли рішення про розподіл інших земель, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, що не було припинено як юридична особа, та якщо такі землі не передані у власність у порядку, визначеному законом, розподіл таких земель проводиться згідно з вимогами цієї статті за згодою більшості осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю). Організація розподілу земель, що залишилися у колективній власності, здійснюється сільською, селищною, міською радою, на території якої такі землі розташовані.

Розподіл між власниками земельних часток (паїв) та їх спадкоємцями земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок, має бути здійснений до 1 січня 2025 року.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Як вбачається зі змісту позову позивачки, вона обґрунтовує свій позов саме до Святовасилівської сільської ради, оскільки саме на підставі рішення вказаного органу місцевого самоврядування може бути виділено в натурі земельна ділянка особі, яка має право на земельну частку (пай).

Судом першої інстанції правильно зазначено, що позивачкою заявлено позов про визнання за нею її права частку пай, якого на її думку безпідставно її було позбавлено, а не про виділення земельної частки (пай) в натурі.

При цьому, будь-яких відомостей про те, який статус на даний час колективного сільськогосподарського підприємству «Родіна» - ліквідовано чи реорганізовано, а також чи перейшли землі КСП «Родіна» у відання Святовасилівської сільської ради, чи залишились вказані землі у колективній власності чи у власності іншої особи, позивачкою суду не надано.

Доводи апеляційної скарги, що Святовасилівською сільською радою повинно вирішуватись питання про виділення земельної ділянки в натурі, тому дана особа, повинна відповідати за позовом, оскільки по-перше позивачкою не ставиться питання про виділення їй земельної ділянки в натурі, а по друге вказана особа жодним чином не вирішувала питання про паювання земель КСП «Родіна» і не приймала відповідних рішень, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що правомірно не прийняті судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечував проти позову, тобто фактично визнав його, не є безумовною підставною для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції перекручує пояснення позивачки, яка не незрозуміла питання суду, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому колегія суддів враховує, що розгляд справи проводився за участю представника позивача, який є адвокатом.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи скарги щодо неналежної оцінки доказів судом, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зводяться до незгоди з такою оцінкою, однак, оцінка доказів є компетенцією суду, а переоцінка доказів учасниками справи чинним процесуальним законодавством не передбачена.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров