Ухвала

05 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 1522/8858/12

провадження № 61-11330св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Одеська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси від

04 травня 2018 року у складі судді Науменка А. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у складі колегії суддів: Князюка О. В.,Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом знесення паркану біля будинку на АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 вересня

2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом зобов`язання знести незаконно побудований паркан у дворі житлового будинку задоволено та встановлено, що належне сторонам нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у їхньому спільному користуванні.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28 березня 2012 року за заявою відповідача про перегляд заочного рішення, заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 вересня 2011 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку із неявкою позивача у судові засідання.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2014 року ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року скасовано, розгляд справи продовжено.

09 вересня 2014 року позивач уточнив позовні вимоги, пославшись на встановлення спірного кованого паркану на території внутрішнього дворового простору. Зазначав, що сторонам належить домоволодіння у відповідних частках 392/1000 та 608/1000, що підтверджується витягами про реєстрацію прав власності. Також, позивач посилався на те, що двір домоволодіння має використовуватися двома співвласниками, але в затвердженому проекті благоустрою, яким передбачене встановлення спірного металевого паркану, наявність у власності позивача 392/1000 часток домоволодіння не враховано. При цьому, він як співвласник не надавав згоди на благоустрій прилеглої до спільного домоволодіння території (внутрішньо -дворового простору). Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Суд на підставі правовстановлюючих документів сторін установив, що спір виник між співвласниками домоволодіння. Також суд прийняв до уваги доводи позивача про те, що спірна металева огорожа встановлена посеред двору таким чином, що він не має доступу до належного йому приміщення площею 9.8 кв. м, яке знаходиться між частинами будинку, які належать позивачу та відповідачу. При цьому, позивач не має можливості обслуговувати вказане нежитлове приміщення. Водночас суд погодився з доводами позивача, що встановленням металевої огорожі відповідач фактично розмежувала земельну ділянку та встановила порядок її користування, хоча будь-яких рішень щодо передачі у власність або надання в оренду земельної ділянки не приймалося.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2016 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні майном залишено без змін; у частині стягнення моральної шкоди рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у зв`язку з наявністю перешкод у здійсненні позивачем права власності на 392/1000 часток домоволодіння, його право підлягає судовому захисту. Суд установив, що розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від

29 грудня 2005 року за зверненням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належні їм на праві власності квартира № 1 ( ОСОБА_1 ) і квартира № 8

( ОСОБА_2 ) були виділені у самостійне домоволодіння із земельною ділянкою 694,00 кв. м із присвоєнням нової поштової адреси: АДРЕСА_1 , з відповідними частками 392/1000 та 608/1000. Також зазначено, що земельна ділянка площею 694,00 кв. м перебуває у власності територіальної громади та знаходиться у фактичному користуванні сторін у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення суду першої інстанції, у нескасованій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду залишено без змін. Касаційний суд зазначив, що суди дійшли правильного висновку стосовно наявності у власників житлового будинку (392/1000 та 608/1000 часток) у спільному користуванні земельної ділянки площею 694,00 кв. м, проте порядок користування нею не визначено.

14 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня

2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, яку уточнила 12 березня

2018 року.

Заява мотивована тим, що 26 липня 2017 року вона отримала у нотаріуса інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зі змісту вказаної довідки відповідач вперше дізналася, що 22 травня 2014 року ОСОБА_1 без її згоди як співвласника виділив у натурі належну йому частку в спільному частковому майні в окремий об`єкт нерухомості - будинок на АДРЕСА_1 . Відомості про відповідні дії внесено державним реєстратором до реєстру 26 травня 2014 року.

ОСОБА_2 наголошувала, що позивач на час розгляду справи приховав ту обставину, що він не є співвласником домоволодіння. Це, на думку заявника, призвело до того, що суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка суттєво впливає на вирішення справи. Посилаючись на норми статей 423 - 426, 429 ЦПК України, відповідач просила скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року та відмовити у задоволенні позову повністю.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 04 травня 2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні належними йому 392/1000 частинами житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок знести улаштовану нею металеву огорожу на території внутрішньо дворового простору за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнення моральної шкоди, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність спільної часткової власності сторін на спільне домоволодіння, а також відповідних прав та обов`язків співвласників на час ухвалення судового рішення є істотною обставиною для вирішення справи. Ця обставина судом не встановлена та не була відома

ОСОБА_2 на час розгляду справи.

За правовими наслідками виділення частки майна зі спільного майна в натурі

є ідентичним відчуженню майна для нового власника, тому до вирішення питання щодо виділення позивачем в натурі частки вказаної земельної ділянки

з відповідними межами та площею відносно частки, яка залишиться у користуванні ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення паркану є передчасними та не підлягають задоволенню. Без встановлення «меж» де закінчуються права ОСОБА_2 , суд не має можливості встановити «межі», де порушені права ОСОБА_1 (стаття 13 ЦК України).

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 травня 2018 року у справі за заявою

ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та відшкодування моральної шкоди - без змін.

Апеляційний суд вказав, що ще до звернення до суду з уточненим позовом від

09 вересня 2014 року ОСОБА_1 відповідно до матеріалів реєстраційної справи № 01.02-1 та справи управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради № 01, отримав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації при реконструкції частини житлового будинку

АДРЕСА_4 з господарськими будівлями та спорудами, шляхом виділення

в окрему одиницю без зміни геометричних розмірів та функціонального призначення, затверджену інспекцією ДАБК ще 27 березня 2014 року. У пункті 11.1 декларації зазначено, що інформація про документ, який посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію чи договір про встановлення земельного сервітуту щодо будівництва може не зазначатись згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів». Таким чином, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наслідком оформлення реконструкції документально збільшені показники зовнішньої геометричної площі будинку літ «В», з узаконенням прибудови літ. «в1» та споруди гаражу літ. «Г». Згідно з витягом з державного реєстру від 26 травня 2014 року за ОСОБА_1 було зареєстровано окремий житловий будинок із зазначеною площею та гаражем.

У наведених вище двох справах долучено технічний паспорт на житловий будинок від 20 травня 2014 року, який виготовлено ТОВ «ЮКЦ «Правопроект». У розділі схематичний план земельної ділянки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 вказана схема, за якою будинок АДРЕСА_1, межує з будинком АДРЕСА_5 , без визначення розміру та контуру меж земельної ділянки та її площі.

Суд апеляційної інстанції наголосив, що у зазначених двох справах жодним документом не підтверджено будь-яке право ОСОБА_1 на земельну ділянку, її межі та площа. При цьому, суд врахував, що ОСОБА_2 наполягала на тому, що не давала згоди щодо порядку виділення частки співвласника ОСОБА_1 в натурі та на порядок землекористування між спільними користувачами для виділення в натурі земельної ділянки. У матеріалах справи відсутні відповідні докази, які б підтверджували факт виділення частки земельної ділянки зі спільного користування співвласників.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що наявність декларації про готовність об`єкта до експлуатації та свідоцтва про право власності не є істотною обставиною для справи, та не можуть впливати на суть ухваленого судового рішення. Суд вважав, що 26 травня 2014 року ОСОБА_1 було виділено належну йому частку в спільному майні в окремий об`єкт нерухомості - будинок на АДРЕСА_4 , про що наявний відповідний запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Цей факт відповідно до статті 424 ЦПК України є підставою для перегляду рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Таким чином, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що за правовими наслідками виділення частки майна зі спільного майна в натурі

є ідентичним відчуженню майна для нового власника, тому до вирішення виділення позивачем в натурі частки вказаної земельної ділянки з відповідними межами та площею відносно частки, яка залишиться у користування

ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення паркану є передчасним та не підлягає задоволенню. За таких обставин, позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав як власника чи користувача земельної ділянки, оскільки ним не надано документів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою, а також не доведено того, що внаслідок розташування ОСОБА_2 на земельній ділянці паркану ОСОБА_1 як власнику нерухомого майна створюються перешкоди у користуванні нею.

Аргументи учасників справи

У липні 2020 року представник ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від

04 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня

2020 року, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинамирішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року відмовити.

На переконання особи, яка подала касаційну скаргу, суди попередніх інстанцій помилково посилались на те, що ОСОБА_1 виділив свою частку майна

в натурі із спільної часткової власності з змінами показників зовнішніх геометричних розмірів фундаменту. Суди необґрунтовано вважали, що ці обставини є істотними у справі, вони не буди відомі заявниці, мають суттєве значення для розгляду справи, та є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

ОСОБА_1 наголошує, що у декларації про готовність об'єкта до експлуатації можливо не вносити відомості щодо документу який посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою в разі проведення реконструкції беї зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів, а не площі об`єкту.При цьому, до проведення реконструкції площа 392/1000 частини будинку становила 134,4 кв. м, а після реконструкції 147,4 кв. м. Збільшення площі на 13 кв. м виникло у зв`язку із входження у загальну площу прибудови 9,8 кв. м, яка була передана розпорядженням голови Жовтневої адміністрації від 15 червня 2001 року № 569 ОСОБА_1 під підсобне приміщення, та внутрішнім переплануванням житлового будинку, що призвело до збільшення площі ще на 3,2 кв. м. Таким чином, хоч і змінилася площа об`єкта (збільшилася на 13 кв. м), зовнішні геометричні розміри фундаменту змінено не було. Суди попередніх інстанцій помилково ототожнили поняття «зовнішні геометричні розміри площі будинку» та «зовнішні геометричні розміри фундаменту». Зовнішні геометричні розміри фундаменту житловою будинку ОСОБА_1 не були змінені. При цьому, зміна площі не означає автоматичної зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаменту, про що безпідставно вказав як суд першої, так і апеляційний суд.

ОСОБА_1 наголошує, що ЗК України не передбачає такого права користування земельною ділянкою та такого статусу земельної ділянки, як внутрішньо-дворовий простір. Таким чином, у зв`язку з відсутністю в чинному законодавстві поняття «внутрішньо-дворовий простір», зміна земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зі статусу «внутрішньо-дворового простору» на будь-який інший «простір» неможлива. Тобто, висновки судів попередніх інстанцій про те, що земельна ділянка, у зв'язку з виділенням ОСОБА_1 в натурі в окрему одиницю, утратила статус внутрішньо-дворового простору є безпідставними та такими, що ґрунтуються на нормах земельного законодавства.

Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 06 грудня 2013 року № 01-17/125 будь-яких рішень щодо передачі у приватну власність або надання в оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , міською радою не приймалося. Таким чином, земельна ділянка, яка знаходиться між будинком позивача та відповідача перебуває у фактичному (без будь-яких документів) користуванні сторін у справі.

ОСОБА_2 самовільно розмежувала земельну ділянку між користувачами такої земельної ділянки та позбавляє позивача утримувати своє майно у належному стані. ОСОБА_1 хоч і виділив у натурі в окрему одиницю нерухомого майна, не втратив право фактичного користування земельною ділянкою.

Суди попередніх інстанцій безпідставно вказали, що припинення спільної власності на домоволодіння припиняє право спільного користування спірною земельною ділянкою.

Виділення ОСОБА_1 своєї частини житлового буднику в окремий об'єкт нерухомого майна не змінив підстав позову (фактичне розмежування

ОСОБА_2 земельної ділянки, яка знаходиться у користування сторін у справі) та не змінив предмету позову (вимогу ОСОБА_1 щодо усунення порушеного відповідачем права користування та розпорядження його нерухомим майном), а наявність декларації про готовність об'єкта до експлуатації та свідоцтва про право власності не є істотними обставинами для справи, які можуть змінити суть ухвалених судових рішень.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 25 серпня 2020 року зазначено, що у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу оскарження судових рішень, зокрема: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 листопада 2019 року у справі

№ 808/331/16, від 06 листопада 2019 року у справі № 818/119/16.

Фактичні обставини

Суди встановили, згідно матеріалів реєстраційної справи 01.02-1 та справи

№ 01 Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_1 отримав декларацію про готовність об`єкту до експлуатації при реконструкції частини житлового будинку АДРЕСА_4 з господарськими будівлями та спорудами, шляхом виділення в окрему одиницю без зміни геометричних розмірів та функціонального призначення, затверджену інспекцією ДАБК ще 27 березня 2014 року. У пункті 11.1 декларації зазначено, що інформація про документ, яка посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію чи договір про встановлення земельного сервітуту щодо будівництва може не зазначатись згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466. Крім того,

в декларації вказані показники об`єкта після реконструкції, а саме будинок літ. «В» загальною площею 147,4кв. м, прибудова літ «в1» - 11,6 кв. м, гараж літ «Г» -

30,3 кв. м. Водночас у матеріалах справи № 01.02-1 наявні попередні правовстановлюючі документи ОСОБА_1 : витяг з реєстрації права на 392/1000 частини та свідоцтво на право власності на 392/1000 частини. У вказаних документах зазначено, що частка складається лише з житлового будинку літ «В» загальною площею 134.4 кв. м. Будь-які інші документи, які свідчили б про права ОСОБА_1 на інші будівлі чи споруди у цієї справі відсутні.

За наслідком оформлення реконструкції документально звеличені показники зовнішньої геометричної площі будинку літ «В», із узаконенням прибудови літ. «в1» та споруди гаражу літ. «Г». Згідно з витягом з державного реєстру від 26 травня 2014 року за ОСОБА_1 був зареєстрований окремий житловий будинок з зазначеною площею та гаражем.

У вказаних двох справах приєднано технічний паспорт на житловий будинок виготовлений ТОВ «ЮКЦ «Правопроект» від 20 травня 2014 року. В розділі схематичний план земельної ділянки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , вказана схема за якою будинок АДРЕСА_1, межує з будинком АДРЕСА_5 без визначення розміру та контуру меж земельної ділянки та її площі.

У матеріалах справи відсутні докази щодо встановлення порядку виділення частки земельної ділянки зі спільного користування між співвласниками.

У травні 2014 року ОСОБА_1 на підставі вказаної декларації виділив частку майна зі спільної часткової власності у приватну власність із збільшенням площі будівлі та зміною зовнішніх геометричних розмірів (у порівнянні з даними вказаними у технічному паспорті, який виготовлено 04 квітня 2006 року) без фактичного виділення будь-якої частки земельної ділянки в натурі та оформлення відповідного права на земельну ділянкою. Простір між виділеним у натурі будинком ОСОБА_1 та по факту окремим будинком ОСОБА_2

не є внутрішньо дворовим простором, а питання щодо його використання між сторонами не належить до правовідносин між співвласниками одного житлового будинку та спільними (сумісними) користувачами земельної ділянки площею

694,00 кв. м.

Позиція Верховного Суду

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження з таких підстав.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається, позивач звернувся із позовом до ОСОБА_2 проусунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом знесення паркану біля будинку з тих підстав, що остання без його згоди встановила паркан на спільній земельній ділянці, чим перешкоджає йому утримувати у належному стані власний житловий будинок.

У справі № 818/119/16 (адміністративне провадження №К/9901/10049/18) позивач ТОВ «Гімель ЛТД» звернулось з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області про скасування постанови, припису, наказу.

У справі № 808/331/16 (адміністративне провадження №К/9901/13524/18) позивач звернувся з позовом до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікл Ко ЛТД», ОСОБА_2 про скасування декларацій та зобов`язання вчинити певні дії.

За предметом і підставами позову, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин, правовідносини у справі, що переглядається, та у справах № 808/331/16 та № 818/119/16, на висновки Верховного Суду у яких як на підставу касаційного оскарження посилається представник ОСОБА_1 , не є подібними.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 818/119/16,

від 22 листопада 2019 року у справі № 808/331/16 та на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, що не є подібними до правовідносин у справі, яка є предметом касаційного розгляду, колегія суддів доходить висновку про необхідність закриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження в справі № 1522/8858/12 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар