Ухвала

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 359/5807/20

провадження № 61-11219ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух»), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 травня 2020 року до дня винесення рішення у справі та матеріальну допомогу при звільнені працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 518 900,00 грн, а також судові витрати у розмірі 50 000,00 грн та судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Позов обґрунтовано тим, що починаючи з 01 вересня 1993 року він безперервно працював у ДП «Украерорух». Станом на день звільнення з роботи позивач займав посаду провідного інженера з радіонавігації та радіолокації групи керівників чергових змін засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро». Розмір його посадового окладу становив 25 945,00 грн. Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» від 15 травня 2020 року № 515/о ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 18 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі статтею 38 КЗпП України. Стаж безперервної роботи позивача в ДП «Украерорух» склав повних 26 років. На підставі пункту 6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, у відповідача виник обов`язок виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 20 посадових окладів, що становить 518 900,00 грн. Однак ДП «Украерорух» ухиляється від добровільного виконання цього обов`язку. Позивач також вважав, що у зв`язку із відсутністю повного розрахунку в день його звільнення відповідач має сплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до положень статті 117 КЗпП України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 518 900,00 грн. У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги відповідно до умов колективного договору. ДП «Украерорух» безпідставно відмовлено у виплаті позивачу матеріальної допомоги з огляду на фінансові показники прибутку підприємства станом на 18 травня 2020 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що наявність форс-мажору (непереборної сили) та на підставі висновку ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2, в якому зазначалось про те, що аеронавігаційна галузь України та світу переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90 %. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років, зазначені обставини переконливо свідчать про відсутність вини ДП «Украерорух» в затримці проведення розрахунку з відповідачем.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ДП «Украеорорух» задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки змінено в його мотивувальній частині. В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що оскільки одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням передбачена лише умовами Колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, тому ця виплата не є такою, що підлягає стягненню при звільнені працівника у розумінні статті 116 КЗпП України, відповідно у разі її не виплати, на роботодавця не можуть бути накладені санкції передбачені статтею 117 КЗпП України.

У липні 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у зазначеній частині.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 143/179/19, від 22 серпня 2018 року у справі № 761/2451/15-ц, від 13 квітня 2020 року у справі № 212/1325/17-ц, постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16, від 06 грудня 2017 року у справі № 60331цс17, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України та відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для залишення касаційної скарги без руху, відмови у відкритті касаційного провадження чи повернення касаційної скарги, зважаючи на те, що доводи касаційної скарги містять посилання на передбачені законом підстави касаційного оскарження судових рішень, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, та витребування матеріалів указаної вище справи.

Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року.

Витребувати з Бориспільского міськрайонного суду Київської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 359/5807/20.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик