Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2021 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Безрук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.,

представника позивача адвоката Климчук А. В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Коломієць Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі Волноваського районного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та спростування такої інформації,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивач є народним депутатом України, обраний по одномандатному виборчому округу № 60 (Донецька область до складу якого входить також Волноваський район та місто Волноваха, Новосілківський район, Мангушський та Нікольський райони) 9-го скликання, Голова Комітету Верховної Ради України з питань прав людини, деокупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій у Донецькій, Луганській областях та Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, національних меншин і міжнаціональних відносин, член Тимчасової спеціальної комісії Верховної Ради України з питань формування і реалізації державної політики щодо відновлення територіальної цілісності та забезпечення суверенітету України та член Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи. , звернувся до Волноваського районного суду Донецької області

28.01.2021 року відповідач ОСОБА_1 поширив недостовірну та таку, що порочить честь, гідність і ділову репутацію інформацію щодо позивача, у соціальній мережі Facebook, опублікувавши її у групі «Мой город Волноваха. Група для тех кому дорог этот город» (https://www.facebook.com/groups/mgvurban/?ref=share), а саме (мовою оригіналу): «Брюкі прєвращаются, брюки превращаются, в елєгантниє опзжорти, як так сталося що нардеп від #60 округу ОСОБА_3 голосує в ПАРЄ за країну-агресора? ОСОБА_4 результатів голосування додаю.(Маска зачотна)», а також 29 січня 2021 р. відповідач поширив недостовірну та таку, що порочить честь, гідність і ділову репутацію інформацію щодо позивача у соціальній мережі Facebook від 29.01.2021 року на своїй особистій сторінці ( ОСОБА_5 ) наступного змісту: «Приношу вибачення ОСОБА_6 , дійсно в ПАРЄ складна система голосування. Але. Вас не було на засіданні. 7 українських депутатів виступили, Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі, знайдіть розумного помічника, щоб міг правильно дистанційно проголосувати. #60 ПС: мені не пропонувати, беру дорого .https://vodmanager.coe.int/coe/webcast/coe/2021-01-27-2/…/2».

Позивач зазначає, що він підтримує суспільство та державу Україну у прагненнях до незалежності, засуджує агресію Росії до нашої держави, зазначені погляди він висловлює публічно як в Україні так і за її межами. Приймає активну участь в переговорних процесах щодо обміну полонених та самих обмінах, приймає активну участь у виїзних засіданнях на Донбасі які не обмежуються лише візитами до військово-цивільних адміністрацій, а мета яких є відвідування пунктів пропуску, огляд пошкоджень в наслідок війни міст і селищ, об`єктів соціальної інфраструктури, спілкування з людьми які живуть в «сірих зонах» з метою вивчення, а і допомога у вирішенні проблем, і після даних публікацій відповідача, які не відповідають дійсності, його проукраїнські погляди були поставлені під сумнів суспільством.

У зв`язку з чим, позивач просив визнати інформацію викладену у зазначених публікаціях недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 25 березня 2021 р. відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (т.1 а.с.25).

15.04.2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , згідно з яким відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення відповідача мотивовані тим, що вся поширена ним інформація у публікаціях, не може бути витлумачена як інформація (те, що відбувалось в об`єктивному вимірі), і є класичним висловленням оціночного судження, яке жодним чином не зачіпає честь, гідність та ділову репутацію позивача. Відповідачем у відзиві зазначено, що його оціночні судження ґрунтуються на фактичній основі, але на якій саме не зазначено. Факт поширення публікацій відповідачем визнається. Також відповідач на обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач є народним депутатом України, і у зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою на підставі Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи, а також зазначив те, що поширена ним інформація становить суспільний інтерес. (т.1 а.с. 29-35).

29.04.2021 року до суду надійшла заява від представника позивача про уточнення позовних вимог від 29 квітня 2021 р., яка була прийнята до розгляду (т.1 а.с. 71-75).

17.05.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача в якій заперечується той факт, що поширена інформація у публікаціях є оціночним судженням, оскільки вона містить фактичні дані, які можна перевірити на предмет відповідності дійсності, і ці дані спростовуються долученими до матеріалами доказами. Відповідач знехтував питанням про правдивість викладеної ним інформації, у зв`язку з чим позивач змушений захищати своє право на недоторканість ділової репутації, честі та гідності (т.1 а.с.78-82).

05 серпня 2021 року представником позивача адвокатом Климчук А.В. була подана заява про відмову від частини позовних вимог (т.2 а.с. 10).

10.08.2021 року представником позивача адвокатом Климчук А. В. до суду подана заява про уточнення остаточних позовних вимог у зв`язку з відмовою від частини позовних вимог (т.2 а.с. 1-3). Остаточно представник позивач просила визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформацію стосовно ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook від 29.01.2021 року в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 &d=n наступного змісту: «Приношу вибачення ОСОБА_6 , дійсно в ПАРЄ складна система голосування. Але. Вас не було на засіданні. 7 українських депутатів виступили, Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі, знайдіть розумного помічника, щоб міг правильно дистанційно проголосувати. #60 ПС: мені не пропонувати, беру дорого.https://vodmanager.coe.int/coe/webcast/coe/2021-01-27-2/…/2»,та зобов`язати ОСОБА_1 спростувати зазначену інформацію у наступному порядку: розмістити публікацію у соціальній мережі Facebook в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) ІНФОРМАЦІЯ_2 , або інше актуальне ім`я користувача ОСОБА_7 на день оприлюднення саме цього особистого профілю (облікового запису, акаунту), наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 розмістив публікацію в стрічці новин свого особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 &d=n наступного змісту: «Приношу вибачення ОСОБА_6 , дійсно в ПАРЄ складна система голосування. Але. Вас не було на засіданні. 7 українських депутатів виступили, Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі, знайдіть розумного помічника, щоб міг правильно дистанційно проголосувати. #60 ПС: мені не пропонувати, беру дорого.https://vodmanager.coe.int/coe/webcast/coe/2021-01-27-2/…/2». Зазначена інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , оскільки я неправдиво виклав та оприлюднив в публікації інформацію про те, що ОСОБА_2 не було на засіданні в ПАРЄ». Зазначену публікацію не видаляти щонайменше протягом п`яти днів з дня оприлюднення, та на підтвердження факту не видалення, відмітити у публікації представника позивача https://www.facebook.com/lawyerklimchuk ім`я користувача Facebookта безпосередньо позивача ОСОБА_8 ім`я користувача ОСОБА_7 , або ОСОБА_9 ім`я користувача ОСОБА_7 , або ОСОБА_10 ім`я користувача ОСОБА_7 ; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

У зв`язку з відмовою від частини позовних вимог, суд, на підставі ч. 5 ст. 174 ЦПК України, визнав за можливе дозволити представнику позивача подати додаткові пояснення в частині залишених позовних вимог, у зв`язку з чим на адресу суду надійшли додаткові пояснення від 10 серпня 2021 року (т.2 а.с. 4-9).

26.10.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача ОСОБА_1 (т.2 а.с. 54).

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, надіслав заяву від 06.07.2021 року, в якій просить справу розглянути без його присутності, за участю його представника адвоката Климчук А.В. (т.2 а.с. 12).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Климчук А. В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав та мотивів, зазначених у своїх заявах по суті справи, просила позов задовольнити. Також пояснила, що інформація про відсутність на засіданні ОСОБА_2 викладена у публікації є недостовірною в повному обсязі і стосується одразу двох засідань 27 та 28 січня 2021 р., містить фактичне твердження, а не оціночне судження, і не є критикою, яка відноситься до оціночного судження, була поширена відповідачем з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питанням про правдивість інформації, є наклепницькою, у зв`язку з чим були порушенні немайнові права позивача такі, як честь, гідність та ділова репутація, оскільки відповідач поширюючи наклепницьку інформацію щодо позивача дискредитував його діяльність в очах суспільства, оточення, керівництва, підлеглих, колег, в тому числі поставив під сумнів його проукраїнські погляди та повідомлення позивача про відсутність зради на державному рівні, оскільки його публікація про відсутність на засіданні позивача з тим обґрунтуванням, що голосує на засіданні замість позивача дистанційно помічник (з урахуванням попередніх коментарів відповідача), громадськістю була сприйнята по відношенню до засідання 28 січня 2021 р., на якому позивач помилився під час голосування за резолюцію по оспорюванню повноважень російської делегації в ПАРЄ, і відповідно до повідомлення позивача одразу під час цього ж засідання усунув цю помилку, шляхом звернення з офіційною заявою про зарахування його голосу «проти» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ, з одного боку. А з іншого відповідач навмисно (незалежно від дати засідання, на прикладі денного/вечірнього засідання 27 січня 2021 р. посилання на яке додане до публікації) створив в очах суспільства хибне враження того, що замість присутності на засіданні в ПАРЄ і виконання своїх службових обов`язків, позивач шопиться в Європі, чим відповідач знизив рівень довіри громадськості до його діяльності, за наслідком чого позивач отримав негативну соціальну оцінку, реакцію суспільства, оточення, керівництва, колег на дії, яких позивач не вчиняв, а є лише навмисним наклепом відповідача, який за рахунок позивача і поширення відносно його діяльності неправдивої інформації позиціонує себе, як громадський активіст, привертаючи увагу до себе на підставі неправдивої інформації (яка є лише його уявленням і припущенням, і не відповідає дійсності), що призводить до необ`єктивної та негативної суспільної оцінки діяльності позивача, а об`єктивна оцінка суспільства до його діяльності є надзвичайно цінною для позивача. За наслідком поширеної відповідачем недостовірної інформації, яка була ним навмисно скерована на зниження авторитету позивача, були знижені й ділові та професійні якості позивача в очах суспільства.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача адвокат Коломієць Е.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та наданих поясненнях. Відповідач також зазначив, що в обох публікаціях у соціальній мережі Facebook від 28 та 29 січня 2021 року про діяльність ОСОБА_2 у складі постійної делегації України в ПАРЄ, на які посилається позивач, не містять, а ні образ, а ні посягань на честь та гідність народного депутата. В першій публікації міститься публічне звернення до голови делегації в ПАРЄ Марії Мезенцевої, а в другій публікації звернення до народного депутата ОСОБА_2 . Право на звернення гарантується ст. 49 Конституції України і звернення не можуть бути визнані недостовірною інформацією., що підтверджується відмовою позивача від основної частини позовних вимог. Позивач може не погоджуватись зі змістом вказаних звернень, але це є особистим оціночним судженням відповідача, яке підтверджено публікаціями в ЗМІ, стенограмами та протоколами голосувань в ПАРЄ за період з 25.01.2021 року по 28.01.2021 року. Офіційний звіт голови делегації в ПАРЄ Мезенцовой М. не містить даних про активну участь ОСОБА_2 .

Суд, вислухавши у судовому засіданні відповідача, представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку їх сукупності, доходить наступних висновків.

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України докази мають бути належними, та допустимим відповідно до ст. 78 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Частиною 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Судом при повному, об`єктивному та всебічному дослідженні матеріалів справи, встановлені такі фактичні обставини справи.

Відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 у соціальній мережі Facebook в стрічці новин свого особистого профілю (облікового запису, аккаунту) поширив інформацію за посиланням

ІНФОРМАЦІЯ_1 &d=n наступного змісту: «Приношу вибачення ОСОБА_6 , дійсно в ПАРЄ складна система голосування. Але. Вас не було на засіданні. 7 українських депутатів виступили, Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі, знайдіть розумного помічника, щоб міг правильно дистанційно проголосувати. #60 ПС: мені не пропонувати, беру дорого.https://vodmanager.coe.int/coe/webcast/coe/2021-01-27-2/…/2» (т.1 а.с. 10).

Зазначену публікацію позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить, честь, гідність та його ділову репутацію.

Відповідач у відзиві та у судовому засідання визнав факт поширення ним зазначеної публікації, у зв`язку з чим зазначена обставина не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Судом також встановлено, що вказана спірна публікація була доведена до відома великого кола осіб користувачів мережі Інтернет та стосувалась конкретно позивача, оскільки в тексті публікації зазначено його прізвище та ім`я.

Судом встановлено, що позивач є народним депутатом України, обраний по одномандатному виборчому округу № 60 (Донецька область до складу якого входить також Волноваський район та місто Волноваха, Новосілківський район, Мангушський та Нікольський райони) 9-го скликання, Голова Комітету Верховної Ради України з питань прав людини, деокупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій у Донецькій, Луганській областях та Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, національних меншин і міжнаціональних відносин, член Тимчасової спеціальної комісії Верховної Ради України з питань формування і реалізації державної політики щодо відновлення територіальної цілісності та забезпечення суверенітету України та член Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи. Зазначене визнано учасниками справи та не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 підставі розпорядження Голови Верховної Ради України № 11 від 20 січня 2021 р. був відряджений з 24 по 29 січня 2021 р. до м. Страсбург (Французька Республіка) для участі у Першій частині сесії 2021 р. ПАРЄ у складі Постійної делегації (т.1 а.с. 102-104).

Згідно Листа Голови Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи М. Мезенцевої від 16 липня 2021 року член Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи Лубінець Д.В. особисто у Страсбурзі (Французька Республіка) приймав активну участь у зимовій пленарній сесії з 25 по 28 січня 2021 р. у складі української делегації. 27.01.2021 року був присутній на всіх засіданнях сесії (в тому числі на заключній й частині вечірнього засідання сесії) і знаходився безпосередньо у залі засідань. Під час заключної частини вечірньої сесії 27.01.2021 року утримався від голосування через стан здоров`я і після цього засідання був направлений до лікарні у м. Страсбург (т.1 а.с. 185).

28 січня 2021 р. в ПАРЄ під час засідання, відбувалось голосування за резолюцію по оспорюванню повноважень російської делегації в Парламентській Асамблеї Ради Європи. Під час голосування за резолюцію позивач помилково проголосував «за» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ. Зазначене визнано учасниками справи та не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно наданих пояснень представника позивача під час судового засідання з посиланням на стенографічний звіт, позивач, перший серед інших делегатів, які теж помилились під час голосування за резолюцію, одразу на засіданні звернувся з офіційною заявою у мікрофон, з дотриманням вимог Правил процедури Асамблеї (Регламент), та заявив наступне: «Шановний Голове, під час останнього голосування я мав на меті віддати свій голос проти надання дозволу. Однак я помилився під час голосування, прошу вважати свій голос проти надання дозволу. Однак я помилився під час голосування, прошу вважати, що мій голос був відданий проти надання дозволу». У відповідь на заяви делегатів, Президент Асамблеї офіційно повідомив, що всі заяви делегатів будуть занесені до Протоколу, щоб члени делегацій могли посилатись саме на нього в питанні, що стосується їхнього власного голосування. До розділу Протоколу «офіційний звіт дебатів» заява позивача була внесена, відповідно цей Протокол (офіційний документ ПАРЄ), підтверджує власне голосування та зарахування позиції позивача «проти» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ. До матеріалів справи долучена копія Протоколу - офіційного звіту дебатів, та диск з відеозаписом офіційної заяви позивача, переглянутий у судовому засіданні (т.1 а.с.14-15, а.с.20).

В цей же день позивач о 20 голині 05хвилин виклав у своєму офіційному профілі на Facebook публікацію з відеозаписом його офіційної заяви в ПАРЄ та повідомив, що він помилково проголосував в ПАРЄ «за» збереження повноважень російської делегації в ПАРЄ виключно через те, що був впевнений, що віддав свій голос за чергову поправку до резолюції, і після цього прикрого непорозуміння одразу взяв слово та заявив про зарахування голосу «проти», про що апарат ПАРЄ робить окремий допис (т. 1 а.с. 87-89).

Згідно матеріалів справи, відповідач 28 січня 2021 р., вже після звернення з заявою позивача та зарахування позиції «проти» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ, виклав першу публікацію першу публікацію у своєму профілі на Facebook наступного змісту: Maria Mezentseva як так сталося, що нардеп від #60 округу голосує в ПАРЄ за країну-агресора? Скрін результатів голосування додаю. (Маска зачотна) (т. 1 а.с. 136-144), і о 20г.51хв. з дописом «брюки прєвращаются, брюки превращаются… в елєгантние опзжорти» поширив її у групі Мой город-Волноваха. Группа для всех, кому дорог этот город (т.1 а.с.129-135).

Судом були повно дослідженні коментарі до цих публікацій на предмет відношення до предмета позову, а саме до публікації відповідача від 29 січня 2021 р., яка підлягає визнанню недостовірною, а також з метою встановлення поведінки відповідача в соціальній мережі Facebook у відповідь на публікацію позивача від 28 січня 2021 р. з його роз`ясненням про те, що мала місце прикра помилка під час голосування за резолюцію по оспорюванню повноважень російської делегації в ПАРЄ, але зрада відміняється, оскільки він звернувся з офіційною заявою про зарахування голосу «проти» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ (т.1 а.с.89).

Також було досліджено публікацію представника позивача з коментарями від 07 травня 2021 р., яка була подана представником позивача та відповідачем (т. 1 а.с. 157-161, а.с. 182) на предмет сприйняття громадськістю спірної публікації відповідача, стосовно дати засідання на якому по твердженню відповідача позивача не було на засіданні. Факт поширення зазначених публікацій і коментарів під ними, відповідачем визнано і не підлягає доказування на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Судом досліджено зміст клопотання відповідача від 08.07.2021 р. (т. 1 а.с.178), досліджено роздруківку з п. 12.2 Правил процедури Асамблеї (т. 1 а.с.110), журнал присутності на пленарних засіданнях з офіційним перекладом витягу (т. 1 а.с. 113-128), Лист Голови Постійної делегації у ПАРЄ (т.1 а.с.185), довідка з лікарні Святого Вінсента з офіційним перекладом (т. 1 а.с.186-187). Під час дослідження доказів були враховані пояснення представника позивача та відповідача у попередніх судових засіданнях.

Враховуючи зміст відзиву відповідача (відсутність заперечень з приводу дати засідання при тому, що відповідач бачив, що до позовної заяви позивачем були долучені докази присутності позивача на засіданні лише 28 січня 2021 р.) пояснення сторін, та дослідженні докази по справі з урахуванням попередніх коментарів відповідача під дослідженими публікаціями від 28 січня 2021 р., суд взяв до уваги доводи представника позивача, про необхідність розгляду публікації відповідача від 29 січня 2021 р.: «Приношу вибачення ОСОБА_6 , дійсно в ПАРЄ складна система голосування. Але. Вас не було на засіданні. 7 українських депутатів виступили, Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі, знайдіть розумного помічника, щоб міг правильно дистанційно проголосувати. #60 ПС: мені не пропонувати, беру дорого.https://vodmanager.coe.int/coe/webcast/coe/2021-01-27-2/…/2», в контексті присутності позивача на двох засіданнях в ПАРЄ, а саме на вечірньому засіданні 27 січня 2021 р. (посилання на яке додане до публікації) та на ранковому засіданні 28 січня 2021 р. в ПАРЄ (на якому позивач помилився під час голосування за резолюцію по оспорюванню повноважень російської делегації в ПАРЄ, та одразу на засіданні зробив офіційну заяву про зарахування його голосу «проти» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ).

Загальною декларацією прав людини, яка прийнята та проголошена в резолюції 217А (ІІІ) Генеральної Асамблеї від 10 грудня 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань (стаття 12).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, прийнятим генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року та ратифікованим Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року, визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (частина 1 статті 17). Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань (частина 2 статті 17).

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя, честь і гідність, недоторканість та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Частиною 1 ст. 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації.

Частиною 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Частиною 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Відповідно до абз. 3 ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи яка її поширила.

Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Пунктом 1 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі за текстом-Постанова № 1) передбачено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї.

Пунктом 4 Постанови № 1 передбачено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Пунктом 5 Постанови № 1 передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації.

Пунктом 6 Постанови № 1 передбачено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Пунктом 9 Постанови № 1 передбачено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Відповідно до п. 15 Постанови № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 21 Постанови № 1 передбачено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 827-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 757/33799/15-ц від 01 лютого 2018 р., передбачено, що право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Аналогічний висновок постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 343/1867/17 від 17.01.2020 р.

Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 753/16545/17 від 26 вересня 2019 р. передбачено наступне: спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що за образу народного депутата або наклеп на нього, а так само вплив у будь-якій формі на народного депутата з метою перешкодити виконанню ним депутатських повноважень, погрозу вбивством, насильством, знищенням чи пошкодженням майна щодо народного депутата, а також щодо його близьких родичів та його помічників-консультантів у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, умисне заподіяння народному депутату, а також його близьким родичам та його помічникам-консультантам тілесних ушкоджень, нанесення побоїв чи вчинення інших насильницьких дій у зв`язку з виконанням ним депутатських повноважень винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Діючим законодавством поняття наклепу не визначено.

Разом з відсутністю визначення наклепу у діючому законодавстві України, ознаки наклепу мають сукупність обставин, визначених діючим п. 15 Постанови № 1, а саме: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Абз. 2 п. 2 Постанови № 1 передбачено, що при розгляді справ про захист честі, гідності, а також ділової репутації суди повинні точно і неухильно застосовувати в тому числі Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського Суду з прав людини (далі за текстом ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі-Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Ч.2 Конвенції закріплено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Між тим свобода вираження поглядів не є безмежною, вона пов`язана з обов`язками і відповідальністю. Будь-яка особа, яка вирішує розкрити інформацію, має ретельно перевірити (наскільки дозволяють обставини), чи є така інформація точною та надійною (рішення у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1986 р. Handyside v.the United Kingdom). У справі Гужа проти Молдови (Guja v.Moldova) № 14277/04 Європейським судом постановлено, що «для суду важливо встановити, чи діяла особа, що обнародує інформацію добросовісно…» (п.77); «свобода вираження думки супроводжується обов`язками і відповідальністю, і будь-яка особа, яка вирішила оприлюднити інформацію, повинна ретельно її перевірити в тій мірі, в якій дозволяють обставини справи, - що вона точна і достовірна» (п.75). Публікація в мережі особистих нападів, які перевищують те, що можна назвати обговоренням ідей не захищається Конвенцією і свідчить про відсутність порушень ст. 10 (Тіербефраєр ЄВ (Tierbefreier EV) проти Німеччини, № 45192/09 від 16 січня 2014 р.). Публікація неправдивої інформації в Інтернеті не захищається Конвенцією (Шуман проти Польщі (рішення) № 52517/13, 3 червня 2014 року).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 757/30984/18-ц від 04 листопада 2020 року зробив наступний висновок: за положеннями ст. 29 Закону України «Про інформацію», суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження що розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищення рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 466/6210/18 від 19 травня 2021 р., постановою Верховного Суду України у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 362/1057/18 від 15 квітня 2020 р. також передбачено, що суди, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 757/56330/18-ц від 29 квітня 2020 року передбачено наступне: «в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 Конвенції».

Враховуючи викладене, та положення п. 19 Постанови № яким передбачено, що одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ є визначення характеру такої інформації та з`ясовування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, а також з`ясування чи є вона критикою та чи є вона такою, що виходить за межі дозволеної критики.

Розмежування цих термінів лежить в основі захисту права на честь і гідність, ділової репутації, а також є основним критерієм, який надає можливість визнавати інформацію недостовірною в судовому порядку.

Відповідно до ч.2. ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Рішенням ЄСПЛ № 12/1984/131 від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v.Austria) визначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Зазначені висновки містяться в рішенні ЄСПЛ від 12.07.2001 р. у справі «Фельдек проти Словаччини», Рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2003 р. у справі «Нова газета і Бородянський проти Росії», рішенні ЄСПЛ від 31 липня 2007 р. у справі «Дюлдін та Кіслов проти Росії», рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 р. «Обершлік проти Австрії» (Obershlick v.Austria), рішення ЄСПЛ «Бразільє проти Франції».

Зміст понять «фактичне твердження» та «оціночне судження» було розкрито у постанові Верховного Суду України від 01.02.2018 року у справі № 757/33799/15-ц, відповідно до положень якої, фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт-це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження-це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/1052/16-ц від 08.05.2018 року зазначив, що суд має обґрунтувати чому він вважає певну фразу оціночним судженням, повинен зазначати, якими доказами, поданими відповідачем обставини підтверджуються, якими доказами, поданими позивачем, обставини спростовуються, суд повинен встановлювати чи існували обставини взагалі, проаналізувати чи можливо перевірити їх перевірити на предмет відповідності дійсності, та чи є вони фактичним твердженням, і не усуватись від вирішення справи.

Проаналізувавши інформацію викладену відповідачем у публікації, суд дійшов висновку, що інформація є частково фактичним твердженням (фактичними даними), а тому не може відноситись до оціночного судження в тому числі до критики, яка відповідно до ч.2. ст. 30 Закону України «Про інформацію» відноситься до оціночного судження і є ширшою відносно позивача, а є саме фактичним твердженням у вигляді наступних висловів: «Вас не було на засіданні. Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі». Суд не вбачає в частині цієї інформації критичних висловлювань, критики діяльності, а є лише фактичним твердженням, логічною побудовою та викладенням певного факту, тобто з явищем об`єктивної дійсності, який склався у певному місці та часі за певних умов. Ця інформація може бути перевірена на предмет її відповідності. Судом встановлено, що інформація в цій частині є недостовірною, оскільки позивач був присутній, як на ранковому засіданні в ПАРЄ 28 січня 2021 р. під час якого зробив офіційну заяву про зарахування його помилкового голосу «проти» підтвердження повноважень російської делегації в ПАРЄ, що підтверджується копією Протоколу - офіційного звіту дебатів, диском з відеозаписом офіційної заяви позивача в ПАРЄ 28 січня 2021 р. (т. 1 а.с.14-15, а.с.20), так і був присутній на вечірньому/денному засіданні в ПАРЄ 27 січня 2021 р. (посилання на яке додане до публікації), що підтверджується роздруківкою з п. 12.2 Правил процедури Асамблеї (т. 1 а.с.110), журналом присутності на пленарних засіданнях з офіційним перекладом витягу (а.с. 113-128), Листом Голови Постійної делегації у ПАРЄ (т. 1 а.с.185), довідкою з лікарні Святого Вінсента з офіційним перекладом (т. 1 а.с.186-187), копією закордонного паспорту на ім`я позивача (т.2 а.с. 46-47).

Зауваження відповідача стосовно того, що в публікації викладені оціночні судження у формі висновку, оцінки певних фактів судом відхиляються, оскільки під час судового розгляду ці факти виявились неправдивими, і можуть бути спростовані відповідачем, оскільки ним невірно подано зазначену інформацію (факти).

Суд також дійшов висновку, що текст спростування викладений в позовних вимогах передбачає спростування лише фактичного твердження, і на підставі п. 24 Постанови № 1, суд може ухвалити рішення в частині зобов`язання відповідача спростувати інформацію за передбаченим порядком та текстом.

Також судом встановлено, що відповідач поширив інформацію з явним умислом, оскільки знехтував питанням про правдивість інформації, а не з метою доведення до громадськості про наміри і позицію позивача. Відповідач не надав суду жодних доказів того, що інформація про відсутність на засіданні позивача ним перевірялась перед оприлюдненням, що свідчить про умисний характер таких дій, тобто, про наявність вини в його діях. Посилання на відео трансляцію засідання не може слугувати доказом, який засвідчує факт відсутності позивача на засіданні з тих мотивів, що позивач не виступив, а керувався відповідач тільки цим, оскільки по відео трансляції неможливо встановити присутність, або відсутність через особливість зйомки засідання (на відео трансляції видно, що не всі присутні делегати виступали, зйомка засідання проводиться з далекого ракурсу, і не всі делегати потрапляють на камеру, і до того ж загальновідомим є факт, що не виступ в парламентах не свідчить про відсутність на засіданні).

Згідно з вимогами чинного законодавства України та застосування практики Європейського суду з прав людини, що є джерелом права в Україні відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на кожного, хто поширює інформацію, покладається обов`язок попередньо переконатися в її достовірності. Посилання відповідача у відзиві на те, що оспорювана інформація має суспільний інтерес, а тому наявні підстави для звільнення його від відповідальності, суд вважає необґрунтованим, з огляду на таке. Ні чинне законодавство України, ні практика Європейського суду не допускає можливості поширювати інформацію базуючись на «припущеннях», попередньо не перевіривши її на предмет відповідності дійсності. Як зазначалось вище, ст. 10 Конвенції захищає право на оприлюднення інформації в тому числі з питань, що становлять загальний/суспільний інтерес, за умови, коли особа діяла сумлінно, добросовісно, користуючись точними відомостями, і надавала виключно перевірену перед оприлюдненням інформацію. Відповідно до ст. 10 Конвенції свобода вираження поглядів супроводжується обов`язками та відповідальністю, і задачею кожного, хто оприлюднює інформацію, в тому числі з питань, що становлять суспільний інтерес здійснити це у спосіб, що не суперечить «обов`язкам і відповідальності». До обов`язків кожного належить, передусім, перевірка відомостей на предмет їх відповідності дійсності, задля виключення можливості посягання на особисті немайнові права особи, якої такі відомості стосуються, а також недопущення введення громадськості в оману. Всупереч цьому відповідач не надав доказів того, що підстава для суспільної дискусії, як і сама суспільна дискусію на тему «відсутності позивача на засіданні з тим обґрунтуванням, що він «шопився в Європі» замість присутності на засіданні» дійсно існувала, тим самим не виконав вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України. За наслідком оприлюднення неперевіреної інформації відповідачем суспільство було введено в оману, як раз з його вини.

Судом встановлено, що за наслідком поширення недостовірної інформації були порушені немайнові права позивача такі, як честь, гідність і ділова репутація.

У результаті розгляду справи не здобуто належних доказів на підтвердження достовірності інформації.

Суд відзначає, що не приймає за належні докази, які б підтверджували достовірність вищевказаної інформації відповідачем, надані ним звіт за результатами роботи Постійної делегації ВРУ у ПАРЄ під час Першої частини сесії ПАРЄ 2021 року (м.Страсбург, 25-28 січня 2021 року) (т.2 а.с. 26-33) та статистку голосувань народних депутатів за вибраний період з 27.01.2021 по 28.01.2021 року (т. 2 а.с. 34-35), оскільки не голосування на засіданні, не може бути належним доказом відсутність делегата на засіданні. Окрім того факт присутності позивача на засіданні сесії ПАРЄ як 27.01.2021 року, так і 28.01.2021 року, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, наданими позивачем та його представником.

Окрім того суд не приймає за належні докази, які б підтверджували достовірність поширеної інформації, надані відповідачем та дослідженні у судовому засіданні наступні докази: докази на (т. 1 а.с.220-222), оскільки не наданий офіційний переклад на українську мову, а також Правила процедури Асамблеї/Регламент ПАРЄ на підтвердження факту того, що не голосування в ПАРЄ свідчить про відсутність на засіданні, у зв`язку з чим зазначений доказ на підтвердження факту відсутності є недопустимим на підставі ч.2 ст.78 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного суд доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає за необхідне визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформацію стосовно ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook від 29.01.2021 року в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 &d=n у вигляді висловів наступного змісту: «…Вас не було на засіданні. Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі…» та зобов`язати відповідача спростувати інформацію у наступному порядку: зобов`язати відповідача ОСОБА_1 спростувати зазначену інформацію у наступному порядку: розмістити публікацію у соціальній мережі Facebook в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) ІНФОРМАЦІЯ_2 , або інше актуальне ім`я користувача ОСОБА_7 на день оприлюднення саме цього особистого профілю (облікового запису, аккаунту), наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 розмістив публікацію в стрічці новин свого особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 &d=n наступного змісту: «Приношу вибачення ОСОБА_6 , дійсно в ПАРЄ складна система голосування. Але. Вас не було на засіданні. 7 українських депутатів виступили, Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі, знайдіть розумного помічника, щоб міг правильно дистанційно проголосувати. #60 ПС: мені не пропонувати, беру дорого.https://vodmanager.coe.int/coe/webcast/coe/2021-01-27-2/…/2». Зазначена інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , оскільки я неправдиво виклав та оприлюднив в публікації інформацію про те, що ОСОБА_2 не було на засіданні в ПАРЄ». Зазначену публікацію не видаляти щонайменше протягом п`яти днів з дня оприлюднення, та на підтвердження факту не видалення, відмітити у публікації представника позивача https://www.facebook.com/lawyerklimchuk ім`я користувача ОСОБА_7 та безпосередньо позивача ОСОБА_8 ім`я користувача ОСОБА_7 , або ОСОБА_9 ім`я користувача ОСОБА_7 , або ОСОБА_10 ім`я користувача ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та спростування такої інформації задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформацію стосовно ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook від 29.01.2021 року в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 &d=n у вигляді висловів наступного змісту: «…Вас не було на засіданні. Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі…», та зобов`язати ОСОБА_1 спростувати зазначену інформацію у наступному порядку: розмістити публікацію у соціальній мережі Facebook в стрічці новин його особистого профілю (облікового запису, аккаунту) ІНФОРМАЦІЯ_2 , або інше актуальне ім`я користувача ОСОБА_7 на день оприлюднення саме цього особистого профілю (облікового запису, аккаунту), наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 розмістив публікацію в стрічці новин свого особистого профілю (облікового запису, аккаунту) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 &d=n наступного змісту: «Приношу вибачення ОСОБА_6 , дійсно в ПАРЄ складна система голосування. Але. Вас не було на засіданні. 7 українських депутатів виступили, Вас там не було. Наступного разу будете шопитися в Європі, знайдіть розумного помічника, щоб міг правильно дистанційно проголосувати. #60 ПС: мені не пропонувати, беру дорого.https://vodmanager.coe.int/coe/webcast/coe/2021-01-27-2/…/2». Зазначена інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , оскільки я неправдиво виклав та оприлюднив в публікації інформацію про те, що ОСОБА_2 не було на засіданні в ПАРЄ».

Зазначену публікацію не видаляти щонайменше протягом п`яти днів з дня оприлюднення, та на підтвердження факту не видалення, відмітити у публікації представника позивача https://www.facebook.com/lawyerklimchuk ім`я користувача ОСОБА_7 та безпосередньо позивача ОСОБА_8 ім`я користувача ОСОБА_7 , або ОСОБА_9 ім`я користувача ОСОБА_7 , або ОСОБА_10 ім`я користувача ОСОБА_7 .

Повний текст судового рішення складений 03 листопада 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Т.В. Безрук