Справа № 643/3895/21
Провадження № 2/643/3146/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст і підстави заявлених позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) в якому просить суд стягнути з відповідача пеню з прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 63 953, 76 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що у зв`язку із несплатою відповідачем аліментів станом на 02.02.2019 року утворилась заборгованість у сумі 158 166, 72 грн. у зв`язку з чим вона просить суд стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів.

ІІ. Рух справи.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.04.2021 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 643/3895/21, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 26.05.2021 року.

26.05.2021 року розгляд справи відкладено на 23.06.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи.

23.06.2021 року на електронну адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою Московського районного суду від 24.06.2021 відмовлено представнику відповідача ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

23.06.2021 року розгляд справи відкладено на 27.07.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи.

26.07.2021 року подано відзив на позовну заяву в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якого відповідач зазначає, що позивачкою не надано доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася з вини відповідача. Зазначає, що він тривалий час проживав на території Російської Федерації, де працював та тривалий час висилав грошові кошти позивачу на утриманні дитини. Саме на території Російської Федерації знаходилися основні джерела доходу, з якого відповідач міг сплачувати аліменти на утримання дитини. 16 вересня 2015 Україна запровадила новий тип санкцій відносно Росії. Президент України підписав указ, яким ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України щодо санкцій від 02.09.2015. На відміну від попередніх рішень української влади, які обмежували в`їзд в країну окремих іноземних громадян, санкції стосуються майже 400 фізичних осіб і понад 100 юридичних осіб. Коли 21.10.2019 року він прибув на територію України до свого дому у відпустку, то вже виїхати назад не зміг, оскільки за заявами позивача йому було обмежений виїзд з території України. Отже, саме з вини позивача він був позбавлений основного джерела свого доходу, з якого він сплачував аліменти на утримання дитини добровільно. Не зважаючи на це, відповідач сплатив 5 000, 00 грн. в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася не з вини відповідача, а у зв`язку із оголошенням Україною санкцій відносно банків Російської Федерації, що унеможливлювало робити грошові перекази до України, як це він робив коли перераховував позивачу гроші в рахунок аліментів на дитину. У зв`язку з цим відповідач тривалий час був вимушений шукати роботу на території України і тільки 22.06.2021 року він міг працевлаштуватися. З наведеного вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася не з вини відповідача, а з вини позивача, яка своїми діями зробила все, щоб відповідач був позбавлений свого основного джерела доходу, що призвело до штучного створення заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, відповідач, незважаючи на вказані перешкоди з боку позивача, зі свого боку виконав всі необхідні дії, щоб працевлаштуватися і сплачувати аліменти.

Крім того, у відзиві відповідачем було заявлене клопотання, відповідно до змісту якого останній просив суд:

- витребувати з Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) копії постанов державного виконавця про накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, а також про заборону виїзду за територію України;

- розгляд справи, призначений на 27.07.2021 року відкласти на іншу дату, а наступне судове засідання провести в режимі відеоконференції з Донецьким апеляційним судом у м. Маріуполі.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.07.2021 відкладено розгляд справи на 13.08.2021 року, задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, судове засідання призначене на 13.08.2021 року вирішено здійснювати в режимі відеоконференції.

13.08.2021 року розгляд справи відкладено на 17.09.2021 року у зв`язку з неявкою позивача.

17.09.2021 року на електронну пошту Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якої представник відповідача просить суд відкласти розгляд справи, призначений на 17.09.2021 року.

17.09.2021 року розгляд справи відкладено на 22.10.2021 року.

22.10.2021 року на електронну пошту Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якої представник відповідача просить суд відкласти розгляд справи, призначений на 22.10.2021 року.

22.10.2021 року розгляд справи відкладено на 12.11.2021 року.

Протокольною ухвалою від 12.11.2021 відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про витребування з Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) копії постанов державного виконавця про накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, а також про заборону виїзду за територію України, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно ч. 2 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України, у клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Всупереч вимог ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України відповідачем у клопотанні не зазначені вжиті ним заходи для отримання у Кальміуському відділі державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) копії постанов державного виконавця про накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, а також про заборону виїзду за територію України самостійно, та докази вжиття ним таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання вказані документи, з урахуванням того, що згідно ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач як боржник має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, тощо.

ІІІ. Пояснення учасників справи.

У судовому засіданні 12.11.2021 року позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові.

У судове засідання 12.11.2021 року відповідач та його представник не з`явилися, причину неявки не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Сприяючи відповідачу у реалізації його процесуальних прав, суд двічі, а саме 17.09.2021 р. та 22.10.2021 р., відкладав розгляд справи за клопотанням представника відповідача і надавав можливість відповідачу скористатись правами передбаченими ст. ст. 43, 49 Цивільного процесуального кодексу України.

Водночас, оскільки суд надавав можливість відповідачу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач та його представник належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, проте у судове засідання 12.11.2021 року не з`явилися, про причину неявки не повідомили, суд розглядає справу за відсутності відповідача та його представника.

При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13 березня 2017 розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки всіх доходів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи х 17 жовтня 2016 року і до досягнення повноліття дитиною, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн., стягнуто з Глушця на користь ОСОБА_5 551, 20 грн. суму судового збору.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданої Кальміуським ВДВС у м. Маріуполі Східного МРУ МЮ (м. Харків), заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 02.02.2021 року становить 158 166, 72 грн.

Згідно зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , 18 січня 2019 року ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_6 , про що складено відповідний актовий запис № 45, прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини « ОСОБА_7 ».

V. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 Сімейного кодексу України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частинами першою, другою статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тлумачення статті 196 Сімейного кодексу України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 Сімейного кодексу України).

Згідно зі статтею 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 Сімейного кодексу України та частини першої статті 9 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 Цивільного кодексу України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 Сімейного кодексу України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Судом встановлено, що з вини відповідача, який зобов`язаний, згідно заочного рішення Біловодського районного суду Луганської області від 13 березня 2017, сплачувати аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданої Кальміуським ВДВС у м. Маріуполі Східного МРУ МЮ (м. Харків), утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 158 166, 72 грн.

За розрахунками позивача пеня за несплачені аліменти за період з вересня 2019 року по лютий 2021 року складає 63 953, 76 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 63 953, 76 грн. за період з вересня 2019 року по січень 2021 року, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства. Відповідач, у свою чергу, наведений позивачем розрахунок не спростував, контррозрахунок не надав.

При цьому суд враховує, що відповідачем не оспорюється визначений виконавчою службою розмір заборгованості.

Крім того, зі змісту відзиву вбачається, що відповідач підтверджує, що у зв`язку з несплатою ним аліментів за ним утворилась заборгованість, проте заперечує відсутність свої вини у несплаті аліментів.

Однак, суд вважає, викладені у відзиві на позов доводи відповідача безпідставними, оскільки встановлення державою Україна санкцій відносно певних юридичних та фізичних осіб Російської Федерації жодним чином не спростовує вину відповідача у несплаті аліментів.

Відповідачем не надано доказів того, що він був позбавлений у праві на працю у спірний період на території України, як і не надано доказів того, що за станом здоров`я він є обмеженим певними видами діяльності, а тому не міг виконувати будь-яку оплачувану роботу задля забезпечення себе та дитини.

Отже, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України суду не надав.

З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

VІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 908, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 49, 76, 81, 141, 263-268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 63 953 (шістдесят три тисячі дев`ятсот п`ятдесят три) грн. 76 коп.

3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовій збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

4. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

6. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 17.11.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко