ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________
В провадженні судів Одеської області тривалий час знаходилась справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Перша одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору дарування удаваним правочином і визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права власності, визнання права власності.
Приймаючи рішення та задовольняючи апеляційну скаргу колегія суддів виходила з того, що спільна сумісна власність на нерухоме майно виникала внаслідок спільної праці або внесення спільних коштів членів сім`ї, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю. В інших випадках спільна власність визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. У даному випадку, коли письмова угода між сторонами у справі, якою спірне майно визначено спільною власністю, відсутня, лише письмові докази, а не свідчення свідків, є належними та допустимим доказами у підтвердженні ступені участі позивачки ОСОБА_2 працею й коштами у створенні спільної власності. Колегія суддів вказала, що позивачка ОСОБА_2 не довела належним чином ступінь участі працею й коштами у створенні спільної власності - набуття 06 квітня 1994 року спірної 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв. м, загальною площею 62,8 кв. м, з надвірними спорудами, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га. Отже, позовні вимоги в частині визнання договору дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 26 квітня 1994 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу; визнання 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв. м, загальною площею 62,8 кв. м з надвірними спорудами, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв. м, загальною площею 62,8 кв. м, з надвірними спорудами, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га, є недоведеними.
При цьому частина рішення суду першої інстанції, в якій встановлено факт спільного проживання позивача та відповідача, була залишено в силі, в тому числі на момент набуття спірної нерухомості (т.3, а.с. 168). На момент прийняття оспорюваного рішення, ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просила суд:
встановити факт придбання нею та ОСОБА_1 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету;
визнати удаваним договір дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та визнати його договором купівлі-продажу;
визнати договір купівлі-продажу недійсним в частині зазначення набувачем майна ОСОБА_1 та визнати її та ОСОБА_1 покупцями 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 - літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв. м, з надвірними спорудами;
визнати 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 - літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв. м, з надвірними спорудами, спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1 в рівних частках;
припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв. м, з надвірними спорудами; визнати за нею право власності на 1/4 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв. м, загальною площею 62,8 кв. м, з надвірними спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0648 га;
визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0648 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована по АДРЕСА_1 ;
визнати за нею, як співзабудовником, право власності на 1/2 частку побудованого нею за час шлюбу з ОСОБА_1 , але не прийнятого до експлуатації, житлового будинку під літ. «Б1», за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 233,0 кв. м, житловою площею 72,5 кв. м, відповідно до технічного паспорту від 04 лютого 2016 року;
в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля марки «HYUNDAI», моделі І 30, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зазначеного автомобіля (т.3, а.с. 4-19).
Надаючи оцінку обгрунтованості судового рішення в частині задоволення позовних вимог, вважаю, що судом першої інстанції правильно було зроблено висновок, що договір дарування, який було укладено 06 квітня 1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з тексту якого вбачається, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одної кам`яної житлової споруди, загальною жилою площею 37,3 кв. м та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці 895 кв. м (а.с. 16, т. 1) є удаваним.
На користь такого висновку, свідчить визнання позову ОСОБА_3 , а також її письмова заява на адресу суду (а.с. 2, т. 2, а.с. 71, 72, т.3), яка відносно учасників провадження є сторонньою особою, при тому, що будь-які докази її прихильності до позивачки в матеріалах справи відсутні. В суді апеляційної інстанції 17.10.19 р. пояснення підтвердила (т. 3, а.с. 3-7). Вказані пояснення та пояснення, надані в суді першої інстанції щодо обставин укладання договору - купівлі-продажу не протирічать одне одному (т.1, а.с. 136). В матеріалах справи також наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 (сестра ОСОБА_3 ), з якої вбачається, що у 1994 році ОСОБА_5 проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 . У квітні 1994 року сестра її чоловіка - ОСОБА_3 продала 1/2 частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 380 400 000 крб, що за курсом НБУ на момент укладення правочину було еквівалентно 12 000 дол. США. Після продажу вказаної частки житлового будинку подружжя звернулось до ОСОБА_5 з пропозицією продати їм додатково частину земельної ділянки за цією ж адресою для подальшого будівництва. Був укладений договір про порядок використання земельної ділянки між співвласникам житлового будинку, визначивши, що у користуванні подружжя залишається земельна ділянка орієнтовною площею 0,07 га, після чого ОСОБА_5 отримала 158 500 000 крб, що було еквівалентно 5 000 дол. США (а.с. 29, т. 1). Вказана заява має характер письмового доказу, який наданий сторонньою відносно сторін особою, знов таки, щодо якої відсутні докази прихильності до ОСОБА_2 , з якого можна зробити висновок про ціну продажу спірного нерухомого майна.
Ціна продажу спірного майна в заявах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 співпадає.
Так само відсутні будь-які докази в матеріалах справи, з яких можна було б зробити висновок, в зв`язку з чим ОСОБА_3 дарує сторонній особі - відповідачу по справі нерухоме майно, яке має значну ринкову вартість, в тому числі на момент відчуження.
Таким чином, судом першої інстанції було правильно зроблено висновок щодо удаваності правочину дарування, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та визнано його договором купівлі-продажу (хоча і помилково не було зазначено ціну продажу - 12 000 доларів США).
Щодо виконання вказівок Постанови Верховного Суду від 20 березня 2020 року, якими касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. На мою думку, Одеським апеляційним судом помилково витлумачено вказівки ВС у вищевказаній постанові.
Зокрема ВС, акцентував увагу на тому, що судом апеляційної інстанції не встановлено фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, протягом якого періоду відбувалось будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , ступінь його будівельної готовності та можливість визначення окремих частин, що підлягають виділу, вартість будівельних та оздоблювальних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані при будівництві цього об`єкту нерухомості.
Відповідь на вказані питання може бути вирішено виключно шляхом проведення експертизи. Таким чином, колегія суддів правильно зробила висновок щодо необхідності її проведення, проте повинна була роз`яснити сторонам в порядку ст.ст. 10, 11 ЦПК України необхідність її проведення та наслідки не проведення. При цьому в матеріалах справи мається копія звіту про технічне обстеження ФОП ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 159-176), яке надано позивачем, а тому, обставини, зафіксовані в ньому повинні були спростуватися відповідачем, позиція якого була побудована виключно на його запереченнях. Відповідно той факт, що спірний об`єкт завершений будівництвом, використовується сторонами тривалий час для проживання, та з врахуванням практики ВСУ та ВС щодо можливості поділу його між колишнім подружжя, свідчить про вірність висновку суду першої інстанції в частині поділу його як об`єкту незавершеного (самочинного) будівництва, тобто в спеціальному порядку.
При цьому, відповідаючи на питання ВС щодо визначення часток сторін в проведеному будівництві, то слід було виходити з того, що в матеріалах справи наявні лише копії щодо окремих будівельних матеріалів, придбаних на прізвище відповідача (т.2, а.с.5-21), які датовані кінцем 1995 року, з яких вбачається, що сам будинок не міг бути побудований в періоді, на якому наполягав відповідач, при тому акти виконаних робіт, зокрема щодо їх використання під час будівництва за спірною адресою, в матеріалах справи відсутні.
Щодо застосування Закону України «Про власність» та визначення ступеню участі ОСОБА_2 працею й коштами у створенні спільної власності (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»)», то в матеріалах справи наявні докази (а.с. 3, 20-41) офіційного працевлаштування та довідки про її доходи. Аналогічні відомості щодо відповідача відсутні. За таких обставин, з врахуванням встановленого факту спільного проживання без реєстрації шлюбу в період до 2004 року, слід застосувати презумпцію, встановлену п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за якою при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Відповідно Одеському апеляційному суду слід було змінити рішення суду першої інстанції в описовій частині, а в іншій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк