ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5721/21 Справа № 201/3422/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права іпотеки, мотивуючи його тим, що 03 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №DNHLGB00000520 про надання кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії.

Вказували, що в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і відповідачем ОСОБА_1 03 квітня 2006 року було укладено договір іпотеки.

Зазначали, що кошти банком були видані та договори почали свою дію, але після отримання документів про власність на майно по договору іпотеки, відповідачка ОСОБА_1 не надала документів про це банку, а через певний час без згоди банку уклала договір дарування з ОСОБА_2 , здійснивши відчуження забезпеченого іпотекою майна.

Посилаючись на те, що вказані дії є протиправними і не відповідають вимогам укладених договорів і закону, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право іпотеки на вказане в договорі іпотеки нерухоме майно, а саме: квартиру №29, загальною площею 567.9 кв.м, житловою площею 252.1 кв.м, першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», яка розташована в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; паркувальні місця №130, №131, що розташовані в житловому комплексі «Амфітеатр» у АДРЕСА_2 , на умовах, передбачених договором іпотеки №DNHLGB00000520 від 03 квітня 2006 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк".

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що банком пропущено строк позовної давності. Звертала увагу на різницю у площі об`єктів нерухомого майна та наголошувала, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх порушених прав.

27 травня 2021 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував про те, що іпотека виникає на підставі договору та є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строк дії договору іпотеки. Після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки. Відповідач порушила взяті на себе за договором зобов`язання.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 (колишнє прізвище ОСОБА_2 ), посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк".

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що банком пропущено строк позовної давності. Звертала увагу на та, що у позивача є право укласти договір іпотеки на завершене будівництвом нерухоме майно і право іпотеки без цього договору виникнути не може. Вказувала, про те, що дана справа була розглянута без її участі, вона не була повідомлена про її розгляд та позбавлена права захищати свої права та законні інтереси.

11 жовтня 2021 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував про те, що у п.9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі №922/3416/17 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку щодо ефективного способу захисту прав іпотекодержателя, що у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту є звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову відповідно державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для їх часткового задоволення, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 03 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «ПриватБанк», яке було перейменоване у АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №DNHLGB00000520 про надання кредиту у вигляді непоновлюваної кредитної лінії.

За змістом п.1.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 03 квітня 2026 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 1 655 174.67 доларів США на наступні цілі: оплата за договором про сумісну діяльність по будуванню житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », розташованого в АДРЕСА_3 ) №29-Ю від 12 січня 2006 року; оплата за договором про сумісну діяльність по будуванню житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », розташованого в АДРЕСА_3 ) №130/131-П-А від 12 січня 2006 року, укладених між позичальником та ТОВ «Перспектива Інвестмен», в розмірі 1 394 674.50 доларів США та на оплату страхових платежів в розмірі 260 500.17 доларів США, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1.07% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 03 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000520.

Згідно п.7 договору іпотеки, в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку майнові права на отримання у власність нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме: квартири номер 29, загальною площею 656.05 кв.м, що розташована на 6,7 поверхах жилого комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», розташованого в АДРЕСА_3, цільове призначення майна - житлова нерухомість; паркувальних місць №130, №131, розташованих в жилому комплексі «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », розташованого в АДРЕСА_3 ). Цільове призначення майна - паркувальне місце.

Після завершення будівництва майно буде зареєстровано у встановленому законом порядку як окремо виділений в натурі об`єкти права власності. Майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями. Після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору. Відповідно до п.8 договору іпотеки, майно з усіма його приналежностями складають предмет іпотеки за цим договором.

Згідно п.19.9. договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язався на протязі 10-ти днів від дати підписання акта приймання-передачі на приймання іпотекодавцем предмета іпотеки від ТОВ «Перспектива Інвестмент» надати іпотекодержателю свій екземпляр цього акту.

Іпотекодавцем такі умови договору проігноровані та не були виконані.

Відповідно до п.19.11. договору іпотеки, іпотекодавець - ОСОБА_1 зобов`язалася укласти додаткову угоду до договору іпотеки після отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки та реєстрацію дійсним способом в БТІ. В порушення зазначеної умови договору іпотеки, Іпотекодавець ОСОБА_1 зобов`язання, визначене п.19.11., не виконала та не уклала додаткову угоду до договору іпотеки після отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки.

За змістом п.15 та п.19.6. договору іпотеки вбачається, що з моменту набрання чинності цим договором, іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, у спільну діяльність, у безоплатне користування іншим особам предмет іпотеки, або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою іпотекодержателя. Не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у межах узгодженого сторонами кредитного ліміту, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 та меморіальним ордером №20 від 03 квітня 2006 року.

Згідно витягу №8070772 від 26 червня 2006 року про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу до Державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: підстава обтяження: договір №DNHLG000000520, реєстр 444, 03 квітня 2006 року. Об`єкт обтяження майнові права на отримання у власність квартири №29, заг. пл. 656.05 кв.м, що розташована на 6,7 поверхах; паркувальних місць №130, №131, розташованих в житловому комплексі «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний» в АДРЕСА_3 .

Згідно витягу №19937903 від 28 липня 2008 року про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін), приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу до Державного реєстру іпотек внесено зміни: підстава: договір іпотеки №DNHLGB00000520, реєстр 444, 26 червня 2006 року, приватний нотаріус Крючкова Т.В..

Згідно довідки ТОВ «Перспектива Інвестмент» №07/11/12-3 від 12 листопада 2008 року повідомлено, що на підставі договору про сумісну діяльність №29-Ю від 12 січня 2006 року і додаткової угоди від 30 березня 2007 року; договору про сумісну діяльність №130/131-П-А від 12 січня 2006 року і додаткової угоди від 30 березня 2007 року за ОСОБА_1 були закріплені об`єкти будування: квартира №29 (будівельна площа 656.05 кв.м), паркувальне місце №130 та №131 в ж/к «Амфітеатр» в АДРЕСА_3, які після введення в експлуатацію, згідно рішення виконкому Дніпропетровської міської ради №1798 від 14 червня 2007 року, набули наступної адреси: квартира №29 (загальною площею 619.4 кв.м), паркувальне місце №130 (загальною площею 19.4 кв.м), паркувальне місце №131 (загальною площею 19.4 кв.м) в ж/к «Амфітеатр» в АДРЕСА_2.

Право власності за ОСОБА_1 на квартиру №29, паркувальне місце №130 та паркувальне місце №131, що знаходяться у АДРЕСА_2, затверджено рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради №3581 від 25 жовтня 2007 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2019 року квартира №29, загальною площею 567.9 кв.м, житловою площею 252.1 кв.м, яка знаходяться в АДРЕСА_2 , що належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 15 січня 2009 року та видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24 лютого 2017 року за №313, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Ярмолюк М.М.

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель спірного нерухомого майна, переданого в іпотеку, не надавав будь-якої згоди на розпорядження іпотекодавцем предметом іпотеки. ОСОБА_1 незаконно, в порушення Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, зокрема пунктів п.15 та п.19.6., протиправно здійснила відчуження та розпорядилася предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 (колишнє прізвище ОСОБА_2 ) в своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, які виразилися у неповідомленні її належним чином про розгляд даної справи та що позовні вимоги банку задоволені безпідставно.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ОСОБА_2 (колишнє прізвище ОСОБА_2 ) судової повістки про призначення справи до розгляду, що не відповідає ч.5 ст.128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 (колишнє прізвище ОСОБА_2 ) без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Зазначено, що норма ч.2 ст.16 Закону України «Про іпотеку» передбачає право передачі в іпотеку нерухомого майна, право власності на яке у іпотекодавця виникне в майбутньому.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

На час укладення договору іпотеки від 03 квітня 2006 року Закон України «Про іпотеку» у статті 16 «Особливості іпотеки об`єктів незавершеного будівництва» передбачав можливість іпотеки об`єктів нерухомості, будівництво яких не завершено, саме як об`єктів незавершеного будівництва шляхом передачі в іпотеку земельної ділянки, на якій виконується будівництво, або шляхом передачі в іпотеку нерухомого майна, право власності іпотекодавця на яке виникне в майбутньому.

За змістом статей 5,16 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору, саме щодо такого предмета іпотеки (об`єктів незавершеного будівництва) на час укладення договору від 03 квітня 2006 року стосувалося застереження про те, що після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору (частина четверта статті 16). Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 після укладання договору іпотеки не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання та після реєстрації права власності на квартиру не уклала додаткову угоду, а уклала договір дарування від 24 лютого 2017 року предмету іпотеки.

Викладене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції щодо правових підстав для задоволення позову банку щодо визнання права іпотеки.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності колегією суддів відхиляються, як такі що не відповідають дійсності.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на розбіжності у площі предмету іпотеки на правильність рішення суду першої інстанції не впливають, оскільки в договорі іпотеки була зазначена фактична будівельна площа, а після реєстрації права власності на предмет іпотеки зазначається загальна та житлова площа.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність підстав для задоволення позову є хибними.

Посилання на те, що на момент дарування їй квартири не існувало договору іпотеки, не може слугувати підставою для відмови у позові банку.

Доводи апеляційної скарги про пропуск банком строку позовної давності також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки предмет іпотеки було подаровано відповідачу ОСОБА_2 (прізвище якої наразі змінене на ОСОБА_2 ) 24 лютого 2017 року без згоди іпотекодержателя, про що останньому стало відомо лише 26 листопада 2019 року.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи приведені в апеляційній скарзі в частині неповідомлення судом першої інстанції відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права іпотеки задовольнити.

Визнати за акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» право іпотеки на нерухоме майно, а саме: квартиру №29, загальною площею 567.9 кв.м, житловою площею 252.1 кв.м, першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», яка розташована в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; паркувальні місця №130, №131, що розташовані в житловому комплексі «Амфітеатр» в АДРЕСА_2 , на умовах, передбачених договором іпотеки №DNHLGB00000520 від 03 квітня 2006 року.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» сплачений при подачі позову судовий збір з кожної окремо по 1 051 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.