Провадження № 2/761/2231/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва:

у складі:

головуючого судді Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань Вольда М.А., Путря Д.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача: Старшинського В.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська», третя особа: Київська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

В червні 2020 р. ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська» (відповідач), третя особа: Київська міська рада, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на машино-місце НОМЕР_1, загальною площею 10,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гараж (машино-місце) № НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з травня 2000 р. проживає в квартирі АДРЕСА_2 .

Після отримання житла позивач звернувся до забудовника ТОВ «Житло-Буд» з проханням виділити в підземному паркінгу місце для зберігання транспортного засобу, внаслідок чого з травні 2000 р. він став відкрито та безперервно володіти машино-місцем НОМЕР_1 . За послуги з охорони вказаного машино-місця позивач сплачував належні платежі до 01.06.2019 р.

З 01.06.2019 р. технічна документація по житловому будинку по АДРЕСА_1 , в тому числі підземному паркінгу, передана ОСББ «Кудрявська», на рахунок якого позивач сплачував послуги щодо користування машино-місцем до лютого 2020 р.

В березні 2020 року голова правління ОСББ «Кудрявська» звернувся до позивача з вимогою про підписання договору оренди щодо користування машино-місцем НОМЕР_1, на що позивач відмовився.

Позивач зазначає, що він безперешкодно, добросовісно володіє більше 20 років машино-місцем НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на вказане майно.

У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що ОСББ «Кудрявська» здійснює управління та утримання майна, розташованого по АДРЕСА_1 , в тому числі машино-місця НОМЕР_1. Вважає, що позивачем не доведено безперервність володіння машино-місцем НОМЕР_1. Звертає увагу, що машино-місце не є приміщенням (нежитловим або допоміжним), власники окремих паркомісць не є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. (а.с. 155-163 т.1)

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що безперервність володіння підтверджується квитанціями про оплату послуг за охорону та утримання машино-місця. Звертає увагу, що жодного спору щодо заняття позивачем машино-місця НОМЕР_1 відповідачем не ініціювалось, протягом двадцять років позивач безперешкодно користується ним. (а.с. 187-189 т.1)

Ухвалою судді від 12.06.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 25.08.2020 р. витребувано у Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська» акт прийому-передачі, який складений між ОСББ «Кудрявська» та ТОВ «Житло-Сервіс», щодо передання технічної документації або технічного паспорта на підземний паркінг та машино-місце НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 та правовстановлюючі документи на підземний паркінг в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою суду від 24.05.2021 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Судом встановлено, що 12.05.1999 р. ОСОБА_1 було видано ордер на жиле приміщення №017988 серії Б на право заняття квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 14 т.1) Свідоцтво про право власності на вказану квартиру - на а.с. 97 т.1.

У вказаній квартирі ОСОБА_1 зареєстрований з 27.05.2000 р., що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання. (а.с. 13 т.1)

Згідно листа ТОВ «Житлобуд» №988 від 25.11.1999 р. ОСОБА_1 в зв`язку з відсутністю парко місць повноцінних розмірів було запропоновано для безперервного користування (без обмеження граничних термінів) парко місце НОМЕР_1, площею 8 кв.м, зі зниженням тарифу за послуги з його утримання, використання та охорони. (а.с. 18)

На а.с. 20- 96 т.1 - квитанції ОСОБА_1 , датовані з квітні 2000р. по лютий 2020 р., про оплату квартплати, в тому числі послуг з обслуговування паркінгу.

Право власності на гараж (паркомісце) 23А по АДРЕСА_1 не зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.03.2020 р. та відповіддю КМБТІ від 15.04.2020 р. (а.с. 101, 106 т.1)

Згідно листа №110/908-687 від 03.04.2020 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_1 в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 не видавалось. (а.с. 105 т.1)

На а.с. 220-221 т.1 - акт приймання-передачі об`єкта - багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за яким в управління ОСББ «Кудрявська» передано в тому числі 36 паркомісць. (а.с. 220-221 т.1)

З технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСББ «Кудрявська» станом на 20.10.1999 р., не вбачається наявність машино-місця НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 на плані вказаного будинку. (а.с. 15-16 т.2)

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що працював в ТОВ «Житлобуд» з 1996 р. по 2006 р.,будинок за адресою: АДРЕСА_1 мав обладнаний паркінг. При заселенні людей в будинок повноцінних паркомісць на всіх жителів не вистачило, ТОВ «Житлобуд» знаходило місця біля 10 кв.м., які могли використовуватись як паркомісця, вони передавали жителям у постійне користування. Технічна документація будинку в частині віднайдених нових паркомісць нестандартної форми не змінювалась.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду з позовом на підставі ст. 344 ЦК України, в якому просив визнати право власності за набувальною давністю на машино-місце НОМЕР_1, загальною площею 10,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гараж (машино-місце) № НОМЕР_1 .

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст.344 ЦК України реалізується право особи закріпити свій правовий статус щодо нерухомого майна або рухомого майна.

Аналіз ст. 181 ЦК України визначає, що рухомими або нерухомими можуть бути речі. Ст. 181 ЦК України - річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Право на земельну частку (пай) є майновим правом особи, яке не належить до категорії рухомих або нерухомих речей.

В постанові Верховного суду від 10.02.2020 р. у справі №923/82/19 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 р. у справі 645/2540/17-ц)

Крім цього, пункт 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Враховуючи зазначені положення ст.344 ЦК України щодо набувальної давності для нерухомих речей, як предметів матеріального світу, позивачем не доведено факт існування такого нерухомого майна, як машино-місця НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , оскільки вказане машино-місце в технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 відсутнє. Проектом будівництва наявність машино-місця НОМЕР_1 передбачено не було.

Крім цього, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

З листа №988 від 25.11.1999 р. (а.с. 18 т.1) вбачається, що ОСОБА_1 було надано в користування парко місце за рішенням ТОВ «Житлобуд», тому володіння не було неправомірним.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_1 не довів наявності підстав для набуття права власності на машино-місце НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 за давністю володіння.

Крім того, за змістом ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд вважає, що оскільки відповідачем жодним чином не було порушено права позивача на спірне майно, користування яким проводиться безперешкодно, тому таке право у обраний позивачем спосіб не підлягає захисту в судовому порядку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на машиномісце № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю, суд не вбачає.

Розподіляючи судові витрати суд керується наступним.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем надано договір №15/13/21-01 про надання правової допомоги від 15.03.2021 р., додаткова угода №1 від 15.03.2021 р. до договору №15/13/21-01, за якою передбачено гонорар у фіксованому розмірі - 20000,00 грн, рахунки-фактури від 15.03.2021 р., 14.07.2021 р., платіжні доручення №371 від 15.03.2021 р., №371 від 04.08.2021 р. про сплату 20000,00 грн, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 04.08.2021 р. з переліком послуг, які були надані.

Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивачем не подано.

В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Таким чином, оскільки відповідачем було надано підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не подано, суд приходить до висновку, що такі витрати в сумі 20000,00 грн. підлягають стягненню з позивача.

На думку суду, такий розмір витрат є обґрунтованим, виходячи зі складності справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 328, 344 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України,-

в и р і ш и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська», третя особа: Київська міська рада про визнання права власності на машиномісце № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю, - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська» витрати за надання професійної правової допомоги в сумі - 20 000 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська», , адреса: м.Київ, вул.Кудрявська, 13-19.

третя особа: Київська міська рада, , адреса м.Київ, вул.Хрещатик, 36.

Повне рішення виготовлено 09.11.2021

суддя: Андрій Анатолійович Осаулов