КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/5457/20 Головуючий 1 інстанція - Горобенко Н.О..
Провадження № 22-ц/824/8148/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мостової Г.І., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року по справі за позовомОб`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, оплату комунальних послуг,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території та оплату комунальних послуг.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСББ «Добробут» належним чином виконало перед ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 110,4 м.кв., свої зобов`язання щодо належного надання комунальних послуг, послуг щодо утримання та використання спільного майна будинку та прибудинкової території, проте відповідач неналежним чином здійснює оплату внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території та оплату комунальних послуг, у зв`язку із чим у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 22 749,91 грн. Крім того, позивач просив стягнути 3% річних в розмірі 1989,07 грн., збитки від інфляції в розмірі 4 662,36 грн. та вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, оплату комунальних послуг задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» заборгованість по сплаті витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території та оплату комунальних послуг в розмірі 29 401,34 грн.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, апелянт подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обгрнутвання доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суд помилково вважав, що саме відповідач повинен спростувати наявність у нього заборогованості у розмірір 24 474,64 грн., яка виникла станом до 13.02.2017 року, тобто до набуття ним у власність вказаної квартири. Суд не взяв до уваги ту обставину, що договір реструктуризації боргу був підписаний відповідачем під тиском і примусом, оскільки тільки підписання такого договору дало можливість відповідачу змінити особовий рахунок на нового власника. Спадкодавці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за життя яких виник борг (до 13.02.2017 року) не виконували свого обов`язку по сплаті за житлово - комунальні послуги. Строк пред`явлення позову до спадкоємців сплинув 15.11.2017 року. Позивач не звертався до спадкоємців про повернення заборгованості, а тому суд дійшов помилково висновку про те, що борг, який виник до 13.02.2017 року підлягає поверненню відповідачем.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» не скористалося.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 1 ст.17, ст.20, ч. ч. 6,7, 8 ст. 22, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» власники квартир у багатоквартирному будинку, функції по утриманню якого і прибудинкової території здійснює об`єднання співвласників, зобов`язані нести витрати по утриманню спільного неподільного майна незалежно від членства в об`єднанні в розмірі затверджених в установленому порядку тарифів.

Відповідно до статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут», об`єднання створено власниками квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Згідно з п.2.1 розділу 2 статуту ОСББ «Добробут», метою об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для платежів, передбачених законодавством та цим статутом.

Відповідно до п.2.2 розділу 2 статуту ОСББ «Добробут», своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 322 ЦК Українивласник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положення статті 322 ЦК Українивстановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про ОСББ», власник квартири зобов`язаний: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Крім того, ст.10 ЖК України встановлено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію, а ст. 66 ЖК України передбачено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири.

Статтею 151 Житлового кодексу Українипередбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Так, ст. 67 ЖК Українивизначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а ст. 68 ЖК України на власників квартир покладається обов`язок своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з диспозицією зазначеної статті цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За таких обставин, вбачається, що відповідач зобов`язаний сплачувати внески на утримання будинку, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони користувалися ними.Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі (правова позиція ВСУ у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15), тому твердження про відсутність зобов`язальних правовідносин є безпідставні.

Згідно ст. 525 ЦК Україниодностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 5 частини третьоїстатті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до змісту ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений договором або законом

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 13.02.2017 р. є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 110,4 м.кв, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

07.06.2017р. між Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» та ОСОБА_1 було укладено типовий договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до п.1 вказаного договору позивач надав відповідачу розстрочку у погашенні заборгованості з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-,тепло-постачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та інше), що утворилась станом на 01.06.2017року на суму 31 342,02 грн. з 01.05.2014 до 01.05.2017р. (за строк реєстрації квартири за померлими батьком та матір`ю. Позивач та відповідач у договорі погодили графік погашення такої заборгованості: 06.2017р.-4477,44 сплатити до 30.06.2017р., 07.2017р.-4477,44 сплатити до 30.07.2017р., 08.2017р.-4477,44 сплатити до 30.08.2017р., 09.2017р.-4477,44 сплатити до 30.09.2017р., 10.2017р.-4477,44 сплатити до 30.10.2017р., 11.2017р.-4477,44 сплатити до 30.11.2017р., 12.2017р.-4477,44 сплатити до 30.12.2017р.

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

11 грудня 2017 р. відповідач звернувся до позивача з заявою про реструктуризацію боргу у розмірі 18 258грн. починаючі з січня 2018р.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості у розмірі 31 342,02 грн. підтверджені та визнані ним шляхом укладення договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, що в свою чергу є шляхом визнання боргу.А тому до даних правовідносин не підлягає застоування строк позовної давності про який ОСОБА_1 зазначає у апеляційній скарзі.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі в цій частині, висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судом правильно враховано, що договір реструктуризації укладений відповідачем у добровільному порядку, станом на дату судового розгляду не визнаний недійсним, не оспорнений ним у судовому порядку, а отже вказанийдоговір є самостійною підставою для виникнення увідповідача грошового зобов'язання перед позивачем щодо сплати боргу за надані житлово - комунальні послуги, який виник у період до 13.02.2017 року.

Відповідач не надав доказів на підтвердження виконання ним зобов`язань по оплаті комунальних послуг, послуг щодо утримання та використання спільного майна будинку та прибудинкової території за спірний період, не спростував наданих позивачем розрахунків заборгованості, а також не надав своїх розрахунків, а отже не довів суду, що такі послугине надавалися позивачем або надавалися неналежним чином. Відповідач не спростовував строки, тарифи та розміри такого нарахування йому витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території та оплату комунальних послуг з лютого 2017 р.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут» про стягнення з ОСОБА_1 нарахованої заборгованості за надані житолово - комунальні послуги у період з 13.02.2017 року, оскільки така заборгованості фактично була визанан відповідачем при укладенні з позивачем договору реструктуризації боргу.

Доводів щодо розміру нарахованої позивачем заборгованості відповідач у апеляційній скарзі не наводить, а тому колегія суддів не перевіряє законність та обгрнутваність рішення суду першої інстанції в цій частині.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного позивачем у розпорядження судів надано не було.

Загалом доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до переоцінки доказів, а також до власного тлумачення норм процесуального права щодо представництва у суді.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині їх перегляду апеляційним судом матеріали справи не містять.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення першої інстанції в частині його перегляду апеляційним судом відповідає вимогам матеріального тапроцесуального закону. Підстав для його скасування в частині оскарження з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині його перегляду залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Г.І. Мостова

А.С. Сержанюк