ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5400/21 Справа № 173/1003/20 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини викликаних його хворобою, що має тривалий характер. Просить суд стягнути з відповідача 50% понесених додаткових витрат на лікування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 14 436,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 2005 року по 14 лютого 2012 року. В період шлюбу в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з виконавчим листом Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08.10.2009 року відповідач сплачує аліменти на утримання їх сина в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) на місяць, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно висновків спеціалістів КЛІНІКИ МЕДІКОМ та встановленими спеціалістами діагнозами з 2016 року їх син потребує лікування та нагляду лікарів з приводу встановлених діагнозів: - Хронічний тіреоідит, Еутиреоз, Гіперінсулінізм; - Коррелятивна мікропенія, Гігантизм СК ґенезу; - Вторинна артеріальна гіпертензія з носовими кровотечами, Кардіопатія; - Складні лицеві моторні тіки, Дифузні зміни печінки та підшлункової залози, Деформація жовчного міхура. Відповідно до вищевказаних висновків, лікування їхнього сина триває тривалий час та повторюється час від часу, коригується залежно від кожного повторного огляду лікарів. Згідно із платіжними документами витрати на ліки та невідкладні звернення і обстеження за останні чотири роки складають 28 873,88 грн., не враховуючи витрат на призначені препарати так як чеки не збереглися. Вважає, що відповідач повинен виплати їй половину понесених нею витрат в сумі 14 436,00 грн., що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 277 (чотирнадцять тисяч двісті сімдесят сім ) грн., 90 коп. на відшкодування понесених додаткових витрат на лікування сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 2016 року по 04.02.2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 908,00 грн. /а.с. 80-84/.

ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим винесено необґрунтоване рішення, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права /а.с. 89-93/.

ОСОБА_2 не скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 2005 року по 14 лютого 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та відповідачем не заперечується.

В період шлюбу в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, в якому відповідач записаний батьком дитини.

Судом також встановлено, що син сторін хворіє.

Так згідно наданих висновків спеціалістів КЛІНІКИ МЕДІКОМ та встановленими спеціалістами діагнозами з 2016 року син сторін потребує лікування та нагляду лікарів з приводу встановлених діагнозів:

-Хронічний тіреоідит. Еутиреоз. Гіперінсулінізм.

-Коррелятивна мікропенія. Гігантизм СК ґенезу

-Вторинна артеріальна гіпертензія з носовими кровотечами. Кардіопатія.

-Складні лицеві моторні тіки. Дифузні зміни печінки тпа підшлункової залози. Деформація жовчного міхура, що підтверджується копіями медичних висновків.

Позивач просить стягнути з відповідача половину понесених нею витрат на лікування дитини.

Згідно наданих суду доказів встановлено, що за період з 2016 року по 04.02.2020 року позивачем понесені витрати на лікування сина в загальній сумі 28 555,70 грн.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги щодо доказів наданих позивачем в обгрунтування позову фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами суду щодо їх прийняття та зводяться до переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Доводи заявника стосовно того, що погашення ним заборгованості по сплаті аліментів свідчить покращення матеріального стану позивача, є безпідставними, оскільки це не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, сплата аліментів є його батьківським обов`язком, який він тривалий час не виконував, що і призвело до наявності заборгованості.

Доводи заявника щодо порушення судом норм процесуального права, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не спростовують обгрунтованих висновків суду.

Доводи заявника щодо того, що позивачка одноособово скористалась правом вибору на обрання медичного закладу для лікування їх спільного сина, колегія суддів не бере до уваги, оскільки лікування дитини в приватних медичних закладах є правом батьків і саме батьки визначають в якому медичному закладі буде надане найбільш ефективне лікування дитині. Крім того, як вбачається зі змісту позову між сторонами наявний конфлікт і відповідачем вказаного не заперечується. Твердження відповідача, що якщо б позивачка звернулась до державних медичних закладів витрати були б значно меншими є лише припущеннями та жодними належними доказами не підтверджені.

Щодо наданих заявником до апеляційної скарги доказів колегія суддів виходить з наступного.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Частинами 2, 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом пункту 6 частини 2 статті 356, частини 3 статті 367 та пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які були витребувані раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Враховуючи вказане колегія суддів не вбачає підстав для прийняття нових доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров