ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 липня 2021 року

м. Харків

Справа № 643/11603/17

Провадження № 22-ц/818/2990/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Кругової С.С.,

за участю секретаря судового засідання: Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дій, за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Горбуновою Я.М., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дій, який уточнила у процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати недійсним кредитний договір від 27 квітня 2016 року №501, як такий, що укладений під впливом обману, з наслідками, передбаченими діючим законодавством та застосувати наслідки нікчемного правочину до кредитного договору;

- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на рахунку/карті позивача за кредитним договором від 07 липня 2014 року №195033 в сумі 8989,88грн;

- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити відрахування та нарахування відсотків за несплату кредитних коштів, знятих із належного їй карткового рахунку № НОМЕР_1 від 07 липня 2014 року в сумі 8 989,88грн, повернувши їй суму коштів, списаних з її рахунку на погашення заборгованості за послугою «Миттєва розстрочка»;

- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь моральну шкоду у розмірі 30 000грн.

В обгрунтування позову зазначає, що між нею та відповідачем було укладено кредитний договір від 07 липня 2014 року № SAMDNWFC1, відкрито розрахунковий рахунок НОМЕР_1 та емітована картка GOLD. Станом на квітень 2016 року у неї утворилася кредитна заборгованість за договором №SAMDNWFC1 у розмірі 8 989,88грн, яку вона мала намір добросовісно сплатити. За умовами даного договору, які їй були відомі, щомісячний відсоток за користування кредитом дорівнював 3,2 %. Вказує, що пропозиція укласти договір «Миттєва розстрочка» була подана їй працівником ПАТ КБ «ПриватБанк» під час телефонної розмови, коли вона знаходилася у громадському транспорті. Єдине, що було зрозумілим з цієї пропозиції, це те, що банк пропонує зменшити розмір щомісячних відсотків за користування кредитом. Під час даної розмови з працівником ПАТ КБ «ПриватБанк» вона погодилася лише з тим, що дійсно бажає сплачувати щомісячні відсотки для погашення існуючої кредитної заборгованості за договором у розмірі 2,9% замість 3,2% та повідомила, що вважає доцільним сплатити заборгованість до кінця 2016 року, а не протягом 4 років, як пропонував представник відповідача. Згоди на укладення будь-якого договору вона не надавала, повідомлень на номери не відправляла, кнопок електронних приладах (комп`ютері, телефоні тощо) не натискала, тобто не робила жодних фактичних дій, які б свідчили про надання згоди на укладення будь-якого нового договору з відповідачем. Про існування нового договору №501 «Миттєва розстрочка» від 27 квітня 2016 року, укладеного строком на 4 роки, вона дізналася лише влітку 2017 року, коли помітила незрозумілий рух коштів на своєму рахунку. Отже, влітку 2017 року з`ясувала, що з нею було укладено фінансовий договір без її згоди, без проведення відповідної процедури, передбаченої для укладення подібних договорів, що в неї утворилась нова кредитна заборгованість.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 лютого 2019 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 501 «Миттєва розстрочка» від 27 квітня 2016 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з моменту укладення.

Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити кредитний рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 станом на 27 квітня 2016 року.

Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити відрахування та нарахування відсотків за несплату кредитних коштів, знятих з карткового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на незаконність та необґрунтованість вказаного рішення, в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, просить про його скасування та про постановлення нового, яким стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 30000 грн. Крім того, просить про стягнення з відповідача сплаченого нею судового збору у розмірі 1057 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 мешкає сама, незаміжня, на її утриманні перебуває мама ОСОБА_3 , яка отримує мінімальну пенсію та потребує її допомоги та підтримки. Через неправомірні дії відповідача, вона була змушена весь час, починаючи з 27 квітня 2016 року сплачувати кошти відповідачу за недійсним договором, що негативно вплинуло на якість її життя, моральний та психологічний стан. Вона була змушена відмовляти собі в найнеобхідніших речах аби сплачувати кошти за вищевказаним договором.

Вказує, що з дитинства має проблеми зі здоров`ям та їй протипоказані хвилювання, проте після вказаних подій, через стрес та нервування, її стан погіршувався та виникала необхідність звернення за медичною допомогою до медичних закладів, що підтверджуються довідками та виписками з історії хвороби (копії додає).

Крім того, через постійні хвилювання та хворобливий стан, була змушена пропускати роботу, оскільки не мала змоги виконувати покладені на неї обов`язки, що підтверджується записками та заявами з місця роботи.

Враховуючи вказані вище обставини, характер та обсяг страждань, тривалість вимушених змін у житті позивача, вважає, що діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінила в 30000 грн.

На вищевказане рішення надійшла також апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», яке в свою чергу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, просить про його скасування та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнувши з позивача судові витрати.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що станом на квітень 2016 року у позивача утворилась кредитна заборгованість за договором № SAMDNWFC1 у розмірі 8989,88 грн.

27 квітня 2016 року ОСОБА_1 співробітником банку було запропоновано скористатись сервісом «Миттєва розстрочка».

Умови сервісу «Миттєва розстрочка» були погоджені між позивачем та відповідачем, що підтверджується умовами та правилами надання банківських послуг, з якими позивач ознайомлений, аудіо-розмовами та в подальшому схвалені позивачем шляхом натискання відповідних кнопок на телефоні за допомогою голосових підказок.

Вважає, що суд в протиріч наявним доказам зазначив, що Банк не надав повну інформацію щодо умов надання кредиту за сервісом «Миттєва розстрочка» та ввів в оману позивача.

Крім того, вказує, що судом не було надано оцінку поясненням відповідача про те, що 24 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Після підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 має можливість скористатись усіма послугами Банку у тому числі і сервісом «Миттєва розстрочка». Отже, умови користування сервісом «Миттєва розстрочка» позивачу були відомі ще з 24 квітня 2012 року.

06 травня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому міститься прохання про відмову у її задоволенні та про задоволення апеляційної скарги, поданої ОСОБА_1 .

В обґрунтування відзиву вказує, що суд першої інстанції вірно прийняв рішення та визнав недійсним договір №501 «Миттєва розстрочка» від 27 квітня 2016 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Факт недійсності договору було встановлено у судовому засіданні та підтверджено рядом доказів по справі.

Вказує, що відповідачем не було надано до суду її письмової згоди на укладення договору №501 «Миттєва розстрочка» від 27.04.2016 року.

За формою укладення договору, оскаржуваний кредитний договір має ознаки нікчемності. Але це порушення є вторинним, адже укладенню оскаржуваного договору з порушенням форми укладення та ознаками нікчемності, передувало порушення приписів закону щодо повного інформування споживача про умови договору шляхом замовчування, що може призвести до визнання такого договору недійсним у разі звертання сторони договору до суду з такими позовними вимогами.

Вказує, що відповідач до теперішнього часу продовжує їй телефонувати, вимагати повернення коштів за нікчемним договором, що підтверджується аудіо записами телефонних розмов.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, а рішення Московського районного суду міста Харкова від 25 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про залишення позову без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На вказану постанову апеляційного суду ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року постанову Харківського апеляційного суду від 07 червня 2019 року - скасовано і справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд суд касаційної інстанції зазначив, що під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19), та дослідити належним чином зібрані у справі докази, а саме чи містить Анкета-заява відомості про те, що ОСОБА_1 оформляла сервіс «Миттєва розстрочка», чи розуміла та підписувала позивач Умовами та Правилами надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи, оскільки зазначені правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що укладенню оскаржуваного договору передувало порушення приписів закону щодо повного інформування споживача про умови договору, що може привести до визнання такого договору недійсним в разі звернення сторони договору до суду з такими позовними вимогами.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 07 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №SAMDNWFC1, відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 та емітована картка GOLD.

Станом на квітень 2016 року у позивача утворилась кредитна заборгованість за договором №SAMDNWFC1 в розмірі 8989,88грн.

27 квітня 2016 року ОСОБА_1 було запропоновано співробітником Банку скористатись сервісом «Миттєва розстрочка».

Довідками ПАБ КБ «ПриватБанк» від 04 липня 2017 року було підтверджено укладення 27 квітня 2016 року договору «Миттєва розстрочка» та надання кредиту на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 в розмірі 8 989,88грн, таким чином, що заборгованість позивача за кредитним договором № SAMDNWFC1 від 07 липня 2014 року стала дорівнювати 0,0 грн на дату 27 квітня 2016 року.

Разом з тим, станом на 04 липня 2017 року у позивача існує заборгованість за двома договорами: 4 242,60грн за договором №SAMDNWFC1 та 6 367,82грн за договором «Миттєва розстрочка».

Ставши клієнтом Банку позивач отримала можливість користуватися усіма послугами Банку, які можуть бути надані в межах договору банківського обслуговування.

За умовами сервісу «Миттєва розстрочка» АТ КБ «ПриватБанк» відкриває окремий рахунок на який переводиться заборгованість з картки «Універсальна». В обмін на зобов`язання позичальника погасити її, шляхом надання права Банку списання коштів з його платіжної карти кредитка «Універсальна» рівними щомісячними платежами. Щомісячна комісія складає 2,9 % від суми виданого кредиту.

Згідно з пунктом 2.7.6.1.2 Умов та правил надання банківських послуг отримувач кредитної карти має право користуватися сервісом «Миттєва розстрочка» для отримання споживчого кредиту, якщо погодилася з умовами даного пункту та отримала кредитні кошти.

Рахунок спеціального платіжного засобу яким є карта НОМЕР_2 , відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» шляхом: а) вводу та відправлення ОТП-паролю; б) натискання клавіши, що озвучена як згода з умовами кредитного договору; в) вводу логіна та паролю при авторизації в Приват24; г) натисканням клавіши «згоден» або «підтверджую» в ТСО або банкоматах ПриватБанка, при показі умов кредитного договору та після вводу пін-коду кредитної карти; д) відправка SMS-команди chast2 на номер НОМЕР_3 .

Дії клієнта прирівнюються сторонами до заяви про відкриття карткового рахунку для отримання кредиту по сервісу «Миттєва розстрочка».

Тобто, Банк запропонував ОСОБА_1 перевести її заборгованість з картки «Універсальна» в розмірі 8 989,88 грн (заборгованість станом на 27 квітня 2016 року) на окремий рахунок та розстрочити виплату цієї заборгованості на 4 роки. Встановивши при цьому щомісячну комісію від суми заборгованості в розмірі 2,9% від суми виданого кредиту. Погашення заборгованості на виконання доручення клієнта здійснюється автоматично щомісяця шляхом списання щомісячного платежу з її картки «Універсальна».

Згідно з аудіозаписами розмови клієнта ОСОБА_1 із співробітниками Банку від 27 квітня 2016 року, наданими банком на виконання ухвали Московського районного суду міста Харкова від 21 травня 2018 року, ОСОБА_1 були роз`яснені умови підключення сервісу «Миттєва розстрочка».

У позовні заяві ОСОБА_1 зазначає, що стонами договору не було досягнуто згоду з будь-яких істотних умов договору. Крім того, вона перебувала під впливом обману з боку відповідача, жодним чином не усвідомлювала про підписання саме нового кредитного договору, не підтверджувала відкриття сервісу «Миттєва розстрочка» на умовах платності та з терміном розстрочки на 4 роки, не бажала його підписувати. Представник Банку взагалі не попереджав її про підписання кредитного договору, але натомість, впевнював лише про пільгове зменшення процентної ставки за кредитом на необмежений термін.

Згідно з правилом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

У ст.203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, згідно вимог вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Заперечуючи проти позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав про те, що ОСОБА_1 погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщених на сайті банку www.privatbank.ua та Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг розуміла позивач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафу, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах.

Крім того, роздруківка із сайту належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про можливість оформлення сервісу «Миттєва розстрочка», зазначені умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем оспорюваного договору.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Як зазначалось вище 24 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Із змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 погодилася з тим, що дана заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами Банку складаються між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання баннківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Разом з тим, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 оформляла сервіс «Миттєва розстрочка», розуміла та підписувала Умовами та Правилами надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються позивачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 квітня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сервіс «Миттєва розстрочка».

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

Статтею 9 даного Закону передбачені процедура та умови інформування споживача (позичальника). Згідно до положень даної статті, споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Згідно до ч. 12 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Отже, оспорюваний правочин не відповідає вимогам наведених вище норм права, оскільки не можна вважати, що споживача було належним чином проінформовано про умови кредитування, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

З урахуванням викладеного суду першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в зазначеній частині.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Між тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, останньою не надано.

Колегія суддів погоджується з висновок суду, медичні довідки, надані позивачем, не підтверджують погіршення стану здоров`я останнього через перенесені хвилювання від неправомірних дій відповідача.

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

С.С. Кругова