У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" липня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Києві клопотання відповідача про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

В провадження Дніпровського районного суду міста Києва надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Тернопільська районна державна адміністрація про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем вони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 622 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з матір`ю. В липня 2020 року позивача вступила в шлюбу З ОСОБА_5 та змінила дошлюбне прізвище на « ОСОБА_3 ». Наразі зареєстровані та проживають разом з малолітньою донькою за адресою: АДРЕСА_1 . Помешкання на праві власності належить чоловікові позивача, в якому створені всі умови для поживання доньки. Відповідач проживає окремо в місті Києві. В зв`язку зі зміною імені (прізвища) позивача та зміною фактичного та зареєстрованого місця проживання позивача та доньки, виникла необхідність визначити місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків. Рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини значно розширює спектр та можливості дитини, порівняно з рішенням органу опіки та піклування.

Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини та просить суд визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 з ним. Свій позов обґрунтовує наступним. В період з 2007 року по 15.08.2015 року він з матір`ю дитини проживали разом однією сім`єю в місті Києві. На початку вересня 2015 року без його згоди та відома мати дитини через обман вчителів фактично викрала дитину зі школи та переховувала її у приятельки. Приблизно через місць йому вдалося повернути дитину до дому. З того часу ОСОБА_4 не охоче йшла на контакт з матір`ю, відмовлялась їй телефонувати і зустрічатись без присутності третіх осіб. Після прийняття органом опіки та піклування рішення про проживання дитини із матір`ю проти волі дитини залишили навчальний заклад. З того часу дитина постійно пропускала шкільні заняття, утримувалась в орендованій квартирі та помешканнях приятелів матері дитини, навіть без присутності матері. З червня 2016 року ОСОБА_3 вивезла дитину у невідомому напрямку, вводячи в оману працівників управління освіти, служб захисту прав дітей про проживання дитини начебто у місті Львів. Отримати інформацію про місце перебування дитини вдалося лише наприкінці 2016 року. З середині 2017 року ОСОБА_2 регулярно відвідував доньку у школі, привозив їй розвиваючи подарунки, їжу та солодощі, залишав кишенькові гроші, оплачував шкільне харчування. Зустрічі відбувалися переважно у присутності педагогів. З лютого 2018 року він регулярно сплачує кошти на утримання дитини. Відвідуючи дитини він постійно стикався із її негативним та навіть ворожим ставленням до нього, проявами страху, невпевненості та іншими ознаками психологічного насильства. Замість конструктивного пошуку шляхів виведення дитини з психоемоційної кризи ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про обмеження мене у контактах з донькою шляхом видачі обмежувального припису. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.04.2018 року, яка залишено в силі постановою апеляційного суду Тернопільської області встановлено, що виникнення у дитини психоемоційного стану не пов`язано з вчиненням відносно дитини ОСОБА_4 психічного насильства з боку батька, а пов`язане з конфліктом ситуацією між батьками, які не можуть між собою домовитися щодо виховання дитини, а також страхом дитини ОСОБА_4 бути ізольованою від матері без її згоди. Рішенням суду було зобов`язано службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради вжити дієвих заходів, направлених на усунення негативного впливу ситуації конфлікту між батьками на психіку неповнолітньої ОСОБА_4, формування її особистості, контролю за неприпустимістю порушень прав дитини зі сторін обох батьків, а також дотримання ними принципу рівності прав та обов`язків щодо дитини. Дане рішення суду не виконане. Не зважаючи на його зусилля, мати доньки продовжує ще більш згубний вплив на її психіку. Зокрема ОСОБА_4 забороняють приймати від нього подарунки, а коли їй передають його подарунки анонімно, дізнавшись про це чоловік ОСОБА_3 та й вона сама влаштовують розбори з особами, що були в цьому задіяні.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2020 провадження у справі відкрито на призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні відповідач за первісним позов подав до суду клопотання про забезпечення позову, якій ОСОБА_2 просить суд забезпечити позов шляхом: визначення місця та часу спілкування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком за місцем проживання батька в місті Києві щотижня у будні дні: з 10-00 години кожної середи до 10-00 години кожної суботи; щомісячно у вихідні дні: з 10-00 години першої суботи до 20-00 години кожної першої неділі та з 10-00 години кожної третьої суботи д 20-00 години кожної третьої неділі і, коли випадає п`ята субот, з 10-00 години кожної п`ятої суботи до 20-00 години кожної п`ятої неділі. Зобов`язати матір - ОСОБА_3 , передавати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку - ОСОБА_2 за зареєстрованим його місцем проживання : АДРЕСА_2 у вказані дні.

Представник позивача в судовому засіданні заперечує проти задоволення клопотання.

Суд, вислухавши клопотання ОСОБА_2 , думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦРК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що поки в суді буде розглядатися справа, донька ОСОБА_2 остаточно втратить емоційний зв`язок з батьком. А після ухвалення рішення судом, яким можливо буде визначено місце проживання дитини з ним, він буде позбавлений реальної можливості виконати рішення суду, оскільки дитина остаточно буде налаштована матір`ю проти нього - рідного батька. Враховуючи інтереси дитини, забезпечення позову не буде порушувати прав ОСОБА_3 . Забезпечення позову вказаним шляхом є єдиним шансом налагодити спілкування із донькою.

Під час оцінки доводів заяви про забезпечення позову суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до приписів статей 141, 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1- 3 статті 157 СК України).

Що стосується забезпечення позову шляхом визначення місяця та часу спілкування ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до винесення судом рішення, то суд зазначає, що обставини викладені в заяві про забезпечення позову в цій частині вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

Зустрічі батька ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька та доньки і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту неповнолітньої ОСОБА_4 з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Але, що стосується часу та місця зустрічей з дитиною, то суд виходить з того, що ОСОБА_2 не проживає разом з донькою ОСОБА_4 приблизно п`ять років. Між батьками існує конфліктна ситуація, яка виникла в зв`язку з неможливістю батьків вирішити питання спільної участі у вихованні дитини, що значною мірою вплинуло на психоемоційний стан дитини, та призвело до фактичного переривання спілкування батька з дитиною. З метою поетапного налагодження відносин та забезпечення в подальшому можливого виконання рішення суду, суд вважає за необхідне встановити батькові час спілкування з донькою ОСОБА_4 , кожної суботи з 10-00 години до 16-00 години за місцем проживання дитини без присутності матері

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково.

Ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

На підставі викладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. 151-153, 353 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Клопотання відповідача про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення місця та часу спілкування ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи з 10-00 години до 16-00 години за місцем проживання дитини без присутності матері.

Зобов`язати ОСОБА_3 передавати ОСОБА_4 у дні, визначені даною ухвалою, для спілкування з батьком дитини - ОСОБА_2

В решті заяви про забезпечення позову відмовити.

Дані стягувача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Дані боржника: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Копію ухвали суду для виконання направити сторонам та до відповідних компетентних органів.

Ухвала може бути пред`явлена для виконання протягом трьох років з дати її постановлення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали буде виготовлено 23.07.2021 року.

Суддя Н.О. Яровенко