КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9007/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно з яким просив у користування виділити житлові кімнати у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 : - ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 24,80 кв.м.; - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - житлові кімнати площею 11,6 кв.м. та 9,8 кв.м.; - в спільному користуванні залишити кухню площею 9,9 кв.м., ванну кімнату - 4,2 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 5,6 кв.м., 7,6 кв.м., 1,2 кв.м., вбудовану шафу - 3,5 кв.м., балкон 5,6 кв.м..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно зі Свідоцтвом про право власності від 11.05.1995 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського виконкому, 64/100 квартири АДРЕСА_1 , вказане нерухоме майно належить у рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Разом з тим, позивач зазначає, що після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 , остання разом із ОСОБА_3 не проживають в одній спільній квартирі з 1997 року, але станом на день звернення до суду з позовом зареєстровані у цій квартирі, що підтверджується довідкою з Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.02.2019 року. При цьому, оскільки здійснити поділ особових рахунків у доборовільному порядку неможливо через відсутність згоди відповідачів, як співвласників, на такий поділ, після розлучення позивач одноособово несе витрати та сплачує вартість всіх комунальних послуг за всю житлову площу квартири.

За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 355, 356, 358, 360, 361, 379, 383 Цивільного Кодексу України, ст. 179 Житлового кодексу УРСР, позивач зазначає, що встановлення порядку користування спільною квартирою необхідне для можливості у подальшому звернутися до компетентних органів зі зверненням щодо розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру спільного заселення № АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року у відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням,ОСОБА_1 подав апеляційну скаргупосилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції фактично залишив не вирішеним зазначений спір, оскільки спільна квартира складається з трьох житлових кімнат, які відрізняються розмірами, що не відповідає часткам у праві спільної часткової власності. Отже визначення порядку користування квартирою, який би в даному випадку у рівній мірі забезпечував права всіх співвласників є неможливим. Зазначає, що в даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем в судових засіданнях неодноразово зазначалось про порушення відповідачами права позивача на користування конкретною кімнатою площею 24,8 кв.м. оскільки весь час позивач прожив саме в цій кімнаті, утримував її в належному стані, своєчасно за власні кошти проводив ремонт, підтримував порядок та сплачував комунальні послуги.

Звертає увагу суду на те, що відповідачі в спірній квартирі не проживають, але чинять перешкоди у користуванні нею. Вони не несуть тягар утримання майна, а саме: не утримують квартиру, не беруть жодної участі у витратах по ремонту, не вчиняють дій для підтримання порядку та збереження спільного майна, не сплачують коштів на оплату комунальних послу. Компромісу знайти з відповідачами позивач не може, тягар зі сплати коштів на комунальні послуги лежить лише на позивачеві.

Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, у якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначають, що позивач має з ними рівні частки квартири (1/3), а у позові просить виділити у користування кімнату площею 28,4 кв.м. яка становить більше ніж 1/2 частина житлової площі квартири.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачами порушується, не визнається або оспорюється право позивача на користування належною йому частиною квартири, а також за умови відсутності належних обґрунтувань щодо необхідності надання на користь позивача кімнати площею 24.8 кв.м., яка становить більше Ѕ частини всієї житлової площі.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 355 ЦПК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності»квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користуванням приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини зазначає про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлено, що згідно зі Свідоцтвом про право власності від 11.05.1995 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського виконкому, 64/100 квартири АДРЕСА_1 , належить у рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки з Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.02.2019 року за № 109/ОПП/Б-419 у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ..

Згідно технічного паспорту 64/100 квартири АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат площею 46,2 кв.м., 1 кімната 11,6 кв.м., 2 кімната 9,8кв.м., 3 кімната 24,80кв.м., кухні 9,9 кв.м., ванної кімнати - 4,2 кв.м., вбиральні - 0,9 кв.м., коридору - 5,6 кв.м., 7,6 кв.м., 1,2 кв.м., вбудованої шафи- 3,5 кв.м., балкон 5,6 кв.м..

01.12.2006 року ОСОБА_8 зверталась до начальника РВВС МВС України у Шевченківському районі м.Києва щодо отримання ключів від спірної квартири у зв`язку з заміною замків у серпні 2006року ОСОБА_1 ..

З урахування викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволення позовних вимог, оскільки позивач просить виділити йому кімнату площею 24.8 кв.м., що відповідно зменшує частку житлової площі відповідачів і є значним відхиленням від часток співвласників.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично залишив не вирішеним зазначений спір, оскільки спільна квартира складається з трьох житлових кімнат, які відрізняються розмірами, що не відповідає часткам у праві спільної часткової власності. Отже визначення порядку користування квартирою, який би в даному випадку у рівній мірі забезпечував права всіх співвласників є неможливим, спростовуються висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою порушує житлові права відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем в судових засіданнях неодноразово зазначалось про порушення відповідачами права позивача на користування конкретною кімнатою площею 24,8 кв.м., оскільки весь час позивач прожив саме в цій кімнаті, утримував її в належному стані, своєчасно за власні кошти проводив ремонт, підтримував порядок та сплачував комунальні послуги. Також про те, що відповідачі в спірній квартирі не проживають, але чинять перешкоди у користуванні нею. Вони не несуть тягар утримання майна, а саме: не утримують квартиру, не беруть жодної участі у витратах по ремонту, не вчиняють дій для підтримання порядку та збереження спільного майна, не сплачують коштів на оплату комунальних послуг. Компромісу знайти з відповідачами позивач не може, тягар зі сплати коштів на комунальні послуги лежить лише на позивачеві, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.Крім того, відповідно до ст. 19, частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.ст. 358, 391, 396 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «11» серпня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
Є.М. Суханова