ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1414/20 Номер провадження 22-ц/814/1855/21Головуючий у 1-й інстанції Шарова-Айдаєва О. О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.

Секретар: Яковенко В.С.

за участю: відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача - адв.Бурбак О.В.

представника позивача адв. Олійник Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бурбак Оксани Валеріївни

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14 травня 2021 року (повний текст складено 24.05.2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Малокобелячківська сільська рада Нововсанжарського району Полтавської області, Державний нотаріус Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець Михайло Вячеславович, Новосанжарська селищна рада Полтавського району Полтавської області, про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину (посвідчення заповіту) вимог чинного, на час вчинення такої дії, законодавства щодо його форми та посвідчення, заповіт, складений його батьком ОСОБА_3 , який був посвідчений 30 березня 1999 року секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, є недійсним.

Вказує. що секретар Виконавчого комітету Малокобелячківської сільської ради, яка вчинила відповідну нотаріальну дію, не мала на це повноважень, оскільки рішення виконавчого комітету такої сільської ради про покладення на неї, як на секретаря сільської ради, відповідних обов`язків, відсутнє. Наявне ж розпорядження сільського голови від 20 квітня 1998 року «Про прийняття на посаду касира і звільнення із посади касира», за змістом якого секретаря сільської ради зобов`язано вчиняти нотаріальні дії, не може вважатись належним рішенням, на підставі якого секретар сільської ради міг вчиняти такі нотаріальні дії, оскільки відповідні обов`язки на секретаря сільської ради у разі відсутності державного нотаріуса у відповідній місцевості, міг покласти лише виконавчий комітет сільської ради і виключно своїм рішенням.

Вважає, що, оскільки рішення Виконавчого комітету Малокобелячківської сільської ради про покладення на секретаря сільської ради обов`язку вчиняти нотаріальні дії на час посвідчення заповіту відсутнє, то відповідна посадова особа без належної правової підстави посвідчила оскаржуваний заповіт, з огляду на що, на думку позивача, він має бути визнаний недійсним, як має бути визнано недійсним і свідоцтво про право на спадщину за таким заповітом серія та номер 215 від 19.03.2019р.

Окрім цього, зазначає, що у тексті посвідчувального напису спірного заповіту взагалі не зазначено прізвище та ініціали особи, яка вчиняла посвідчувальний напис, тобто взагалі неможливо ідентифікувати особу, яка посвідчила заповіт.

З урахуванням наведеного прохав суд:

- визнати заповіт, посвідчений 30 березня 1999 року секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрований в реєстрі під № 11, на користь ОСОБА_1 , недійсним;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 215, видане 19.03.2019 Новосанжарською державною нотаріальною конторою на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, кадастровий номер №:00:008:0110, площею 3,37 га;

- вирішити питання судових витрат.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14 травня 2021 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Малокобелячківська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області, Державний нотаріус Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець Михайло Вячеславович, Новосанжарська селищна рада Полтавського району Полтавської області, про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, задоволено.

Визнано заповіт, посвідчений 30 березня 1999 року секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрований в реєстрі під №11, на користь ОСОБА_1 , недійсним.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серії та номер 215, видане 19.03.2019 Новосанжарською державною нотаріальною конторою на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, кадастровий номер №:00:008:0110, площею 3,37 га.

Стягнуто з ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , рнокпп: НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 1681,60 грн.

Вказане рішення оскаржив відповідач, представник якого у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що ОСОБА_3 , складаючи 30.03.1999 року заповіт, виразив свою волю та заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось відповідачу. Проте, позивач вже вдруге оскаржує волю померлого. При цьому, апелянт вважає, що для правильного вирішення даного спору необхідно врахувати позицію Верховного Суду, висвітлену 16.10.2019 року у справі №460/762/16-ц, де вказано, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право відповідача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки. Відповідне право апелянта також має бути захищене з урахуванням практики ЄСПЛ.

Окрім того, апелянт вважає, що у даному спорі позивачем обрано невірний спосіб захисту його прав, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.11.2020 року, справа №686/23484/17.

У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали та прохали її задовольнити з зазначених у ній підстав.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, прохала її відхилити, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та убачається з матеріалів справи, 30 березня 1999 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрований у книзі вчинення нотаріальних дій за №11 (т.1, а.с.109).

За змістом вказаного заповіту, ОСОБА_3 заповідав все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та належний йому, будинок з господарськими побудовами, що знаходиться в с. Малий Кобелячок, Новосанжарського району, Полтавської області, - ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №54137834 від 19.11.2018р., у даному реєстрі зареєстровано вказаний заповіт за номером 43716878 (т.1, а.с.115, зворот).

Згідно актового запису №15, складеного 06.08.2018 року Виконавчим комітетом Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (повторне Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 23.01.2018 року, т.1, а.с.15).

05 грудня 2018 року Новосанжарською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №257/2018 (т.1, а.с.105-134).

Із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 звернулись ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Установлено, що відповідач звертався до Новосанжарської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.107).

08 лютого 2018 року державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманцем М.В. прийнято постанову №169/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 , так як, окрім ОСОБА_2 є інші спадкоємці, а саме: син померлого ОСОБА_1 на підставі заповіту, посвідченого Малокобелячківською сільською радою від 30.03.1999 №11, та онук померлого ОСОБА_4 на підставі заповіту, посвідченого Малокобелячківською сільською радою від 28.04.2016 №73 (т.1, а.с.14).

В подальшому, 19 березня 2019 року державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманцем М.В. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадкова справа 257/2018, зареєстровано в реєстрі за № 215, ОСОБА_1 , у якому зазначено, що на підставі заповіту, посвідченого Малокобелячківською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 30 березня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №11, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з приватизованої земельної ділянки, що розташована на території Малокобелячківської сільської ради, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №079821, виданого Новосанжарським районним відділом земельних ресурсів у Полтавській області від 15 вересня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №71, кадастровий номер :00:008:0110, площею 3,3673 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1, а.с.133).

Окрім того, установлено, що рішенням Новосанжарського районного суду від 24 квітня 2020 року у справі №542/345/19 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Малокобелячківська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області, Державний нотаріус Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманцем М.В., про визнання правочинів недійсними, відмовлено (т.1, а.с.54-68).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 542/345/19 рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2020 року, залишено без змін (т.1, а.с.69-75).

Підставою вказаного судового розгляду була, на думку ОСОБА_2 , недійсність спірного заповіту, у зв`язку з його вчиненням під впливом помилки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час посвідчення оскаржуваного заповіту було не дотримано вимог закону щодо обов`язкової нотаріальної форми заповіту, оскільки секретар Малокобелячківської сільської ради Піскова В.В. не мала повноважень посвідчувати спірний заповіт, з огляду на що, він, відповідно до вимог статей 47, 541 ЦК УРСР, має бути визнаний недійсним.

Окрім того, оскільки оспорюване свідоцтво про право на спадщину видане на підставі недійсного заповіту, то воно також підлягає визнанню недійсним.

Такий висновок суду в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року (пункт 1 Прикінцевих та перехідних положень), а тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми чинного на час складання оспорюваного заповіту Цивільного кодексу Української СРСР 1963 року (далі ЦК УРСР), оскільки заповіт був складений 30 березня 1999 року.

Вимоги щодо форми заповіту та його посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування визначені Цивільним кодексом Української РСР, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, в редакціях, що діяли на час посвідчення заповіту на користь відповідача ОСОБА_1 (30.03.1999 року).

За правилами статті 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Зміст, форма та інші вимоги до заповіту передбачені статтями 541-546 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент складання спірного заповіту).

За визначенням статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Частина 1 статті 47 ЦК УРСР передбачала, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Задовольняючи даний позов, місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що заповіт ОСОБА_3 складений 30 березня 1999 року та посвідчений секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрований в книзі вчинення нотаріальних дій за №11 (т.1, а.с.109), не відповідає вимогам закону, чинним на час його укладення (посвідчення) з підстав того, що секретар Малокобелячківської сільської ради Піскова В.В. не мала повноважень посвідчувати спірний заповіт.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.

Частиною 2 статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах.

Згідно з пунктом 2 розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Відповідно до пункту 33 розділу 3 «Правил вчинення окремих видів нотаріальних дій» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (в редакції чинній на момент посвідчення заповіту), заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Так, установлено, що спадкодавець ОСОБА_3 , 30 березня 1999 року склав заповіт,зареєстрований в книзі вчинення нотаріальних дій за №11, яким заповів все належне йому майно сину (відповідачу) ОСОБА_1 (т.1, а.с.109).

Вказаний заповіт посвідчений секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області - гр. ОСОБА_5 , яка працювала на посаді секретаря Малокобелячківської сільської ради з квітня 1998 року по листопад 2010 року.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, виконання обов`язків щодо ведення нотаріальних дій на гр. ОСОБА_5 було покладено Розпорядженням сільського голови від 20 квітня 1998 року №1 «Про прийняття на посаду касира і звільнення із посади касира» (т.1, а.с.18).

Вказана обставина підтверджена допитаною в судовому засідані в місцевому суді в якості свідка, ОСОБА_5 . Також, вказана свідок, на питання чи приймалось виконавчим комітетом відповідної ради рішення про покладення на неї обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій, вказала, що на той час свої повноваження вона здійснювала саме не підставі вказанного розпорядження сільського голови, інформації про наявність на час посвідчення оскаржуваного заповіту саме рішення виконавчого комітету щодо покладення на неї обов`язків здійснення нотаріальних дій їй не відомо.

Також, як убачається з листа №02-30/125 від 25.05.2020 Малокобелячківської сільської ради, громадянка ОСОБА_5 працювала на посаді секретаря Малокобелячківської сільської ради з квітня 1998 року по листопад 2010 року. За результатами інвентаризації, що проводилась в період з 04.05.2020 по 20.05.2020 рішення виконавчого комітету Малокобелячківської сільської ради про покладення на посадових осіб обов`язку вчиняти нотаріальні дії, що були чинні на 30.03.1999, відсутнє. Інформація щодо прийняття рішення виконавчого комітету Малокобелячківської сільської ради про покладення на посадових осіб обов`язку вчиняти нотаріальні дії, що були чинні станом на 30.03.1999р., згідно даних сільської ради відсутня, як і відсутнє і саме таке рішення та докази передачі його в архів (а.с.17).

Відсутність відповідного рішення виконавчого комітету Малокобелячківської сільської ради про покладення на посадових осіб обов`язку вчиняти нотаріальні дії, що були чинні станом на 30.03.1999р., підтвердив також допитаний у місцевому суді свідок ОСОБА_6 , який обіймав посаду сільського голови Малокобелячківської сільської ради.

З листа архівного сектору Новосанжарської райдержадміністрації Полтавської області від 18.05.2020 №б/н 01-29/52 вбачається, що в протоколах сесій та засідань виконавчого комітету Маколобелячківської сільської ради за 1972-1992 роки питання надання дозволу на здійснення нотаріальних дій на ту, чи іншу посадобу особу, не відображено. Разом з тим повідомлено, що документи Малокобелячківської сільської ради з 1993 року знаходяться на тимчасовому зберіганні в Малокобелячківській сільській раді.

Так, з наведеного вбачається, що оспорюваний заповіт ОСОБА_3 від 30 березня 1999 року був посвідчений секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області Пісковою В.В., за відсутності у останньої на те повноважень, тобто недотримання норм закону щодо обов`язкової нотаріальної форми заповіту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що, оскільки при посвідченні оскаржуваного заповіту не було дотримано вимог закону щодо обов`язкової нотаріальної форми заповіту, то він, відповідно до вимог статей 47, 541 ЦК УРСР, підлягає визнанню недійсним.

(Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, висвітленою у постановах від 16 вересня 2020 року (справа №302/1000/16-ц), від 09 вересня 2020 року (справа № 343/2258/17), від 12 червня 2019 року (справа №607/15112/17-ц).

Окрім того, місцевим судом було обґрунтовано визначено, що, оскільки оспорюване свідоцтво про право на спадщину за реєстровим №215, видане 19.03.2019р. Новосанжарською державною нотаріальною конторою на земельну ділянку площею 3,37га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, кадастровий номер №:00:008:0110, на підставі недійсного заповіту, то воно також підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що зміст оспорюваного заповіту відповідав волі спадкодавця, а тому визнання його недійсним з підстав невірного посвідчення, що не залежало від волі ОСОБА_3 , є безпідставними та колегія суддів оцінює їх критично, оскільки законом визначена чітка форма заповіту, яка передбачає його обов`язкове нотаріальне посвідчення, в разі недотримання якої, відповідний заповіт є недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бурбак Оксани Валеріївни, - залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14 травня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук

Повний текст постанови виготовлено 30.07.2021 року.