Провадження № 6/461/180/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2021 року місто Львів

Галицький районний суду м. Львова у складі:

Головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові заяву адвоката Кулик Світлани Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

встановив:

адвокат Кулик Світлана Анатоліївна, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою, в якій просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України, застосоване щодо останньої ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.11.2014 року, яка постановлена у справі за поданням головного державного виконавця ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Германчука Р.В.

Заяву мотивує тим, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.11.2014 року у справі 461/12574/14-ц громадянку України ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до сплати останньою заборгованості, згідно виконавчого листа №442/4277/13-ц, виданого 11.06.2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.

Вказує на те, що з 30.06.2016 року виконавче провадження № 43766351 є завершеним, виконавчий документ повернуто стягувачу, державним виконавцем скасовано арешт, накладений на майно боржника, а дані про виконавче провадження № 43766351 відсутні в Єдиному реєстрі боржників. Вважає, що існування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , порушує її право на вільне пересування, а тому підлягає скасуванню. Просить заяву задовольнити.

Представник заявника у судовому засіданні заяву підтримала, просила її задоволити.

Представник Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ (м. Львів) у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Вирішуючи питання про можливість розгляду заяви за відсутності державного виконавця, суд враховує наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оскаржуваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Саме своєчасний захист прав, свобод та інтересів осіб, що беруть участь у справі, є одним із одним із найважливіших факторів, що визначає доступність правосуддя та ефективність його здійснення. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, в пункті 1 статті 6 зазначає, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на розгляд його справи протягом розумного строку.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Стаття 120 ЦПК України визначає, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно статті 121 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Отже, враховуючи вищенаведені положення, зокрема наведені вище завдання та основні засади цивільного судочинства, приймаючи до уваги, що державний виконавець (відповідний відділ примусового виконання рішень) належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, суд приходить до висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності виконавця.

Дослідивши заяву та долучені до неї документи, заслухавши доводи заявника, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 5 ст.441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Судом встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.11.2014 року у справі №461/12574/14-ц громадянку України ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до сплати останньою заборгованості, згідно виконавчого листа №442/4277/13-ц, виданого 11.06.2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.

Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ (м. Львів) від 24.09.2021 року № 24169, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебувало виконавче провадження № 51667171 з примусового виконання виконавчого листа № 442/4277/13-ц, виданого 11.06.2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффазен Банк Аваль» в особі ЛОД ПАТ «Райффазен Банк Аваль» 195 529, 92 доларів США основної заборгованості, 78307,05 доларів США ? заборгованості за відсотками, 42352,38 доларів США ? пені, тобто всього ? 316189,35 доларів США заборгованості за кредитним договором №010/08-3/2588/в від 15.02.2007 року та витрати по сплаті судового збору в сумі 441, 00 грн. 27.07.2017 року виконавче провадження завершене на підставі ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно витягу із спецрозділу щодо виконавчого провадження № 43766351 по виконанню виконавчого листа № 442/4277/13-ц від 11.06.2014 року, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, вказане виконавче провадження завершено, а виконавчий документ повернутий стягувачу, на підставі п.3 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відмова стягувача від майна боржника).

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Беручи до уваги, що виконавчий лист у виконавчому провадженні про стягнення з боржника заборгованості повернуто стягувачу, вказані обмеження застосовувались до боржника в межах даного виконавчого провадження, суд вважає, що на даний момент відпали підстави для тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що подана заява є обґрунтованою та слід скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі території України.

Водночас, суд не вбачає підстав для скерування копії даної ухвали до Державної прикордонної служби, оскільки ЦПК України не покладає такого обов`язку на суд. Натомість, заявник вправі отримати копію даного судового рішення та самостійно пред`являти його копію в органи, організації чи установи, у разі необхідності.

Керуючись ст.441 ЦПК України, суд -

постановив:

Заяву задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України, застосоване щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 листопада 2014 року у справі номер 461/12574/14-ц.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.