ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» січня 2021 року

м. Харків

справа № 646/2623/20-ц

провадження № 22ц/818/1004/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року в складі судді Білінської О.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 , а з 03 січня 1979 року і до теперішнього часу за вказаною адресою зареєстровано її місце проживання.

Зазначила, що як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 лютого 2020 року № 198965106 право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано за ОСОБА_3 - 40/100 частин (приміщення І, 1-1, 1-2, 1-3, ІІ, 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 поверхового плану та експлікації до плану житлового будинку А-1); ОСОБА_4 - 28/100 частин (приміщення 3-1, 3-2, 3-3 поверхового плану та експлікації до плану житлового будинку А-1); ОСОБА_5 - 20/100 частин (приміщення ІІІ, 4-1, 4-2 поверхового плану та експлікації до плану житлового будинку А-1); ОСОБА_6 - 12/100 частин (приміщення ІV, 5-1, 5-2 поверхового плану та експлікації до плану житлового будинку А-1).

Вказала, що вона все життя проживала в квартирі АДРЕСА_1 цього будинку, яка на теперішній час належить її дочці ОСОБА_7 .

Посилалася на те, що суміжною квартирою є квартира АДРЕСА_6 , яка на праві власності належала ОСОБА_6 , який у 1998 році помер. З дня його смерті ніхто з його родичів у будинку не з`являвся, не опікувався ним.

01 липня 1999 року в будинку сталася пожежа, який з урахуванням його старого стану зазнав значних ушкоджень, у тому числі, і квартира, яка колись належала ОСОБА_6 . Поступово будівля руйнувалась, а враховуючи те, що квартира ОСОБА_6 була суміжною з квартирою, в якій вона зі своєю родиною мешкала, це також впливало і на цілісність їх приміщень.

Зазначила, що у зв`язку з цим вона зателефонувала сестрі померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , яка повідомила про те, що приміщення, в якому мешкав її брат, ані їй, ані іншим родичам не потрібне. 19 грудня 2002 року передала їй документи, які підтверджували право власності її брата ОСОБА_6 на нерухоме майно.

Вказала, що в подальшому вона за власні кошти відновила пошкоджені пожаром приміщення, провела в них ремонтні роботи та почала там проживати і використовувати. Також вона сплатила заборгованість, яка виникла за час відсутності мешканців у вказаному житловому приміщенні та в подальшому вона особисто сплачувала усі комунальні послуги. Крім того, нею був укладений договір з Акціонерним товариством «Харківобленерго» про користування електричною енергією та на її ім`я відкрито особовий рахунок в Акціонерному товаристві «Харківенергозбут».

Вважала, що протягом усього часу відкритого володіння вказаним майном вона здійснювала його утримання, проводила ремонтні роботи, підтримання його в жилому стані, що підтвердило факт добросовісного, відкритого та безперервного володіння нею нерухомим майном.

Просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме 12/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_4 , що складаються з приміщень, вказаних на поверховому плані та експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку А-1 в технічному паспорті: квартира АДРЕСА_6 , приміщення ІV, 5-1, 5-2.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не врахував, що на час звернення до суду з даним позовом вона не мала будь-якої інформації ані щодо ОСОБА_8 , ані щодо будь-яких інших осіб, які б могли бути можливими спадкоємцями ОСОБА_6 . Вважала, що саме обов`язком суду є встановлення належного відповідача у справі. Зазначила, що вона не є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 , не має жодних законних підстав для отримання інформації про заведення спадкової справи після його смерті, даних про спадкоємців у разі її заведення, а також про видачу свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_6 .

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що немає правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у діях позивачки відсутня така необхідна умова добросовісності володіння, як непоінформованість про незаконність свого володіння.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власниками житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 є: ОСОБА_3 - 40/100 частин, ОСОБА_6 - 12/100 частин, ОСОБА_9 - 20/100 частин, ОСОБА_4 - 28/100 частин, ОСОБА_5 - 20/100 частин (а.с.12-15).

Як вбачається з договору дарування від 13 травня 1994 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_6 12/100 частини жилого будинку АДРЕСА_4 . На земельній ділянці розміром 684 кв м розташований жилий будинок літ «А-1», дерев`яний, обкладений цеглою, жилою площею 96,21 кв м. При цьому жилому будинку є надвірні будівлі: 8 сараїв літ «Б», «В», «К», «Р», «С», «Т», «У», «Ц», льох літ «Е», 5 вбиралень літ «Й», «Л», «М», «П», «Ф», 2 душа літ «Н», «О», навіс літ «Х», огорожа № 1-4 (а.с.30-32).

З виписки з рішення № 468/І від 01 грудня 1987 року про технічний стан жилого будинку АДРЕСА_5 вбачається, що вирішено вказаний будинок з середнім зносом 66 % дерев`яної стіни віднести до категорії ветхих (а.с.35).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с.114).

01 липня 1999 року в будинку АДРЕСА_4 сталася пожежа, про що складено відповідний акт (а.с.33-34).

Як вбачається з розписки, наданої ОСОБА_8 19 грудня 2002 року, вона отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 250,00 грн за документи на залишену частину будинку, що оформлена на її померлого брата ОСОБА_6 . Ніяких претензій до неї не має ні вона, ні її родичі (а.с.36).

21 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Харківобленерго» укладено договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_6 та на ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.37, 38-41, 42-45).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Звергаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалась на те, що вона більше десяти років відкрито, безперервно користується спірною часткою житлового будинку, проводить там ремонти, оплачує комунальні послуги. Після смерті колишнього власника частку житла ОСОБА_6 у встановлений законом спосіб як спадщину ніхто не прийняв, а тому відповідно до статті 344 ЦК України існують підстави для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту статті 344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка була обізнана про власника на спірну частину домоволодіння.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18).

Зазначені вище висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Матеріали справи свідчать про те, що 12/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_4 за даними, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна належали ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що ОСОБА_1 знала, а також знала і про те, що у ОСОБА_6 є рідна сестра ОСОБА_8 , яка є можливою спадкоємицею померлого.

Також, матеріали справи не містять відомостей щодо відмови титульного власника даної частини житлового будинку від права власності на це майно.

Зазначене свідчить, що позивачка була обізнана про власника на спірну частину домоволодіння, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за набувальною давністю не може визнаватися право власності на майно, власник якого відомий і не відмовлявся від своїх прав на це майно. Сам по собі факт користування позивачкою даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю

Таким чином, позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивачка при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної частини будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 15 січня 2021 року.