Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 212/1409/18

провадження № 61-9053 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Ростислав Олександрович, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кучман Ірина Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року

у складі судді Пустовіта О. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 рокуу складі колегії суддів: Барильської А. П.,

Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Бурлак Р. О., приватний нотаріус Кучман І. І., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його співмешканка - ОСОБА_3 . Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: домоволодіння

АДРЕСА_1 . Спадкоємців першої-третьої черг померла не мала. Вказував, що з ОСОБА_3 вони проживали разом, як подружжя, більше

6 (шести) років до її смерті. При цьому вони були знайомі ще з юності, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет.

09 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала на його ім`я заповіт, яким заповіла йому все належне їй на день смерті майно.

Після її смерті він у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у відповідь 06 березня 2018 року отримав відмову від приватного нотаріуса Бурлак Р. О., так як ОСОБА_3 за декілька днів до своєї смерті склала інший заповіт

на ім`я відповідача, з яким він у родинних стосунках не перебуває, знайомий випадково.

Зазначав, що на день складання указаного заповіту ОСОБА_3 знаходилася у важкому стані, хворіла на серцеве захворювання, мала встановлений діагноз: «Порушення мозкового кровообігу». Вона хворіла

на онкологічне захворювання і мала психічний розлад, тобто на момент смерті не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 ,

посилаючись на статті 225, 1257 ЦК України, просив суд визнати недійним заповіт від 12 липня 2017 року, складений померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Кучман І. І., зареєстровано в реєстрі за № 1955.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2018 року у складі судді Колочко О. В. відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою районного від 18 червня 2018 року задоволено частково клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження у справі.

Ухвалою цього самого суду від 10 вересня 2018 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року витребувано з комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради оригінал медичної карти ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою районного суду від 29 жовтня 2018 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року у складі судді Пустовіта О. Г. прийнято

до розгляду вказану цивільну справу, поновлено провадження у справі.

Ухвалою цього суду від 06 грудня 2019 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи відмовлено.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 12 липня 2017 року, складений померлою ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кучман І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1955.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір

у розмірі 704,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, у розмірі 25 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 (заповідач)

на момент складення заповіту від 12 липня 2017 року на ім`я

ОСОБА_2 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Указане підтверджується висновком посмертного судово-психіатричного експертного дослідження від 10 січня 2019 року № 2, складеного експертами комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (далі - висновок судово-психіатричного експертного дослідження), і свідчить

про те, що у спірних правовідносинах не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених статтями 203, 225 ЦК України.

Районним судом враховано відповідну судову практику Верховного Суду України.

При розподілі витрат на професійну правничу допомогу враховано надані позивачем докази на підтвердження відповідних витрат (стаття 137

ЦПК України). На думку суду першої інстанції, визначений ним розмір витрат

на професійну правничу допомогу, був співмірним зі складністю справи

та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим на виконання цих робіт та їх обсягом, а також ціною позову.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року змінено у частині розміру стягнутих

з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних

із наданням правничої допомоги, зменшивши цей розмір з 25 000,00 грн

до 17 250,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи у частині вирішення спору по суті та дана їм належна правова оцінка, а висновки районного суду підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на нормах діючого законодавства. З урахуванням висновку судово-психіатричного експертного дослідження, проведеного згідно з ухвалою районного суду за заявою позивача, висновком якого є абсолютна неспроможність заповідача

на момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, наявні підстави для визнання заповіту недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України.

Відповідний висновок судово-психіатричного експертного дослідження визнано належним та допустимим доказом, у зв`язку із чим апеляційним судом відхилено висновок фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 від 13 березня 2020 року № 4, складений на підставі адвокатського запиту представника відповідача, згідно з яким діагноз заповідача не може впливати на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також надано оцінку доводам відповідача про безпідставну відмову у проведенні повторної посмертної психіатричної експертизи.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги

про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи за відсутності відповідача і його представника, оскільки відповідач та його представник були належним чином повідомленими про розгляд справи у суді першої інстанції. Про вказане також свідчать численні заяви про відкладення розгляду справи, подані стороною відповідача

з метою затягування розгляду справи.

Зменшуючи визначений судом першої інстанції розмір витрат, пов`язаних

із наданням правничої допомоги, з 25 000,00 грн до 17 250,00 грн, апеляційний суд виходив із фактичної кількості судових засіданнях, участь

в яких брав адвокат (5 годин, а не 10), і договірної між сторонами вартості однієї години послуг адвоката.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, яка надійшла у травні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази

та застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про проведення повторної посмертної психіатричної експертизи, а також розглянув справу за відсутності відповідача та його представника, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: вказано на необхідності сплатити судовий збір за подання касаційної скарги і надати документи,

що підтверджують його сплату. Зазначено строк виконання ухвали, попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених у вищевказаній ухвалі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано із Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу № 212/1409/18. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих

до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу

та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій розглянули справу однобічно на користь позивача, не врахувавши його доводи та подані докази.

Зазначає, що останнє судове засідання, як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, було проведено за відсутності відповідача та його представника. Крім того, до проведення судово-психіатричного експертного дослідження не було допитано всіх учасників справи, зокрема, експерти

не мали змоги врахувати показання свідків, а тому експертний висновок

від 10 січня 2019 року № 2 є неналежним доказом. Вважає, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання його представника про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи у справі, так як для цього були підстави, зокрема те, що врахований судами експертний висновок суперечить матеріалам справи.

У частині вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі

№ 910/4201/19. При цьому позивач не надав суду доказів фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 66 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії

НОМЕР_1 (а. с. 8, т. 1).

09 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_1 . Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Герасимовою Л. С. та зареєстровано в реєстрі за № 775

(а. с. 9, т. 1).

12 липня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Кучман І. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1955, відповідно

до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_2 (а. с. 116, т. 1).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експертного дослідження

від 10 січня 2019 року № 2, складеного експертами комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на підставі ухвали районного

від 18 червня 2018 року, ОСОБА_3 на момент складення та підписання заповіту 12 липня 2017 року виявляла виражені розлади особистості

та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_3

не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 230-233, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Щодо вирішення спору по суті

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення

до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права

у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який

не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217

ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений

з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені

з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється

до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку

в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та у постановах Верховного Суду:від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),

від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження

№ 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Встановлено, що згідно з висновком судово-психіатричного експертного дослідження ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту

12 липня 2017 року, виявляла виражені розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення

або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили

і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, вірно застосувавши положення частини першої статті 225 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку

про задоволення позовних вимог, оскільки під час укладення заповіту

від 12 липня 2017 року ОСОБА_3 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто не була здатною прогнозувати наслідки власних дій пов`язаних з укладенням заповіту.

Таким чином, висновки судів у цій частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовано.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові

від 30 січня 2019 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження

№ 61-37192св18).

Крім того, переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам ОСОБА_2 щодо порушення його права на судовий захист, урахувавши всі обставини справи, у тому числі, факт обізнаності учасників справи про дату, час і місце розгляду справи (а. с. 45, 100-101, 124-125, 130, 150-152, 165, 183, 198, 199-200, 202, 217-224 т. 1; а. с. 22, 83-85, 102-104, 158-159, т. 2) та систематичні заяви сторони відповідача про перенесення розгляду справи (а. с. 244, 245, т. 1; а. с. 16, 25, 38, 70, 88, 118, 119-120, 129, 131, 135, 139, 140, 141, 154, 163, 164, т. 2) а тому зазначені доводи були обґрунтовано відхилені. При цьому рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку

за заявою відповідача, який мав можливість довести обставини, на які посилався, та реалізував свої процесуальні права.

Із цих самих підстав аналогічні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом, оскільки були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій

у частині оцінки висновку судово-психіатричного дослідження, який є належним і допустимим доказом у справі. Посилання касаційної скарги

на неналежність цього доказу є необґрунтованими, припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

При цьому обґрунтовано відхилено висновок фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 від 13 березня 2020 року № 4, складений на підставі адвокатського запиту представника відповідача,

чим виконано відповідні вимоги процесуального закону, а саме статті 110 ЦПК України, згідно з якою відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні з належною оцінкою висновку.

Посилання ОСОБА_2 про те, що суди безпідставно відмовили

у задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи у справі є безпідставними, так як суд першої інстанції навів мотиви відмови у задоволенні вказаного клопотання в ухвалі від 03 березня 2020 року, а в апеляційному суді відповідач не довів своїх доводів апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам відповідача у цій частині.

Щодо судових витрат

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно

до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства

є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції у частині розміру стягнутих із відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних

із наданням професійної правничої допомоги, дійшов правильного висновку про зменшення їх розміру з 25 000,00 грн до 17 250,00 грн, оскільки

стягнутий районним судом розмір таких витрат не в повній мірі відповідав обсягу наданих послуг, затраченого адвокатом часу, зокрема, кількості годин участі адвоката в судових засіданнях. Визначаючи розмір відповідних витрат, апеляційний суд обґрунтовано виходив із розрахунку договірної

між сторонами вартості однієї години послуг адвоката.

Доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні та спростовуються матеріалами справи. При цьому Верховний Суд відхиляє посилання заявника на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, так як у вказаній справі інші фактичні обставини, а тому й інше правозастосування.

Надаючи оцінку відповідним доводам касаційної скарги, колегія суддів звертає увагу її заявника на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах:

від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року

у справі № 925/1137/19; Верховним у постановах: від 02 грудня 2020 року

у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого

2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19),

від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження

№ 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Указана судова практика є незмінною.

Таким чином, у силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться

до незгоди з висновками судів і переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -

без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом

не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України,

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити

без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року у незміненій частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець