Справа № 161/5375/20 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/760/21 Категорія: 82 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В. В.,

з участю :

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

представника позивача - Хомича Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Акцент-Банк" про захист прав споживача та зобов"язання вчинити дії, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства "Акцент-Банк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року та додаткові рішення цього ж суду від 01 березня 2021 року і від 05 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 19.08.2014 в АТ «Акцент-Банк» нею було отримано кредитну картку «Універсальна Golg 55 днів», з можливістю використання коштів у межах встановленого кредитного ліміту для власних споживчих потреб. Вказує, що вона скористалась кредитною карткою лише раз - 15.09.2014, отримавши на власні споживчі потреби кошти в сумі 2500 грн, які згодом у межах пільгового періоду користування кредитним лімітом 24.10.2014 повернула через касу відділення АТ «А-Банк» в загальній сумі 2 600 грн, з яких 2 500 грн - тіло кредиту, 100 грн - комісія за видачу кредитних коштів.

Зазначає, що 24.10.2014 року їй стало відомо, що на її рахунку утворилась заборгованість у розмірі 343, 20 грн, з яких 330 грн - тіло кредиту, а 13,20 грн - комісія за видачу кредитних коштів. Невстановлена особа, як вказує позивач, без її згоди, несанкціоновано, через систему «Р2Р пересилання» в мережі Інтернет 14.10.2014 здійснила списання грошових коштів. У зв`язку з тим, що списання коштів відбулось несанкціоновано, позивач відразу, тобто 24.10.2014, дізнавшись про зазначений факт, звернулася усно до працівників банку, а згодом надіслала письмову заяву та повідомила про факт несанкціонованого списання коштів. Через декілька днів у телефонній розмові з працівником банку позивачу було повідомлено про переказ з її картки 14.10.2014 коштів на картку ОСОБА_2 в сумі 330 грн, на що остання повідомила, що не втрачала картки і не здійснювала такої операції, а вказана особа їй не відома.

Натомість їй надійшов лист банку, відповідно до якого банк вважає, що несанкціонована операція відбулась через розголошення нею особистих даних та даних картки третім особам, а тому їй було рекомендовано звернутись до правоохоронних органів.

Після звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 визнано потерпілою та розпочато кримінальне провадження за ч.1 ст. 190 КК України за вищеописаним фактом.

Позивач зазначає, що після настання даних подій вона припинила користуватись карткою, при цьому нарахування відсотків за користування кредитними коштами, нарахування штрафу за прострочення повернення кредитних коштів продовжували здійснюватися банком з урахуванням несанкціонованої операції.

Позивач вказує, що оскільки вона жодним чином не сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, жодного розпорядження про списання коштів зі своїх рахунків вона не давала, будь-яких дій, що могли би призвести до списання грошових коштів, не вчиняла, а тому зазначене вище списання грошових коштів вважає таким, що здійснене банком незаконно та з порушенням обов`язку збереження грошових коштів на рахунках клієнта.

На підставі зазначеного просила зобов`язати АТ «Акцент-Банк» відновити залишок кредитних коштів на її карткових рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 до початкового стану, в якому вони були перед виконанням несанкціонованої операції щодо зняття коштів у сумі 330,00 грн та списати нараховані у зв`язку із цим комісію, відсотки, пеню.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано АТ «Акцент-Банк» відновити залишок кредитних коштів на рахунках ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих за договором № SAMAB9604, до стану, в якому він був перед виконанням несанкціонованої операції 13.10.2014. Зобов`язано АТ «Акцент-Банк» списати нараховані з 13.10.2014 по картках/рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , відкритих за договором № SAMAB9604, які видано на ім`я ОСОБА_1 , грошові кошти, обраховані як тіло кредиту (кредитного ліміту), відсотки за користування кредитом (кредитним лімітом) та інші штрафні санкції за користування кредитом (кредитним лімітом). Зобов`язано АТ «Акцент-Банк» відновити залишок кредитних коштів на карткових рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , відкритих за договором № SAMAB9604, які видано на ім`я ОСОБА_1 , до початкового стану, в якому він був перед виконанням несанкціонованої операції щодо перерахунку коштів у сумі 330,00 грн. Стягнуто з АТ «Акцент-Банк» на користь держави 840 грн судового збору. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням від 01 березня 2021 року судом ухвалено про задоволення заяви представника позивача про розподіл судових витрат, вирішено стягнути з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн.

Ухвалою цього ж суду від 24 березня 2021 року в задоволенні заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення у даній справі відмовлено.

Представником позивача подано клопотання про розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв"язку із розглядом заяви про перегляд заочного рішення. Додатковим рішенням суду від 05 квітня 2021 року це клопотання задоволено і стягнуто з відповідача АТ "Акцент-Банк" на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що дане рішення ухвалене з порушенням матеріальних норм права та підлягає скасуванню. Доводи обґрунтовує тим, що здійснити перерахунок грошових коштів з рахунку позивачки можливо було лише за фізичної наявності кредитної картки та ПІН-коду від неї, так як на той час банк не мав свого власного мобільного додатку та вебінтерфейсу А-24.

Одночасно в апеляційній скарзі АТ «Акцент-Банк» просить скасувати і додаткові рішення від 01 березня та 05 квітня 2021 року. Зазначає, що позивачем при зверненні до суду з позовом до матеріалів справи не додавались копії договору про надання правничої допомоги, квитанції про сплату коштів та акту приймання послуг, хоча це обов`язок позивача відповідно до ст.83 ЦПК України. Банк вважає, що вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Позивачем допущено порушення при підтвердженні витрат на правову допомогу і вони задоволенню не підлягають у повному розмірі та їх розмір є досить завищений.

У судовому засіданні представник позивача Хомич Р. В. заперечив апеляційну скаргу та просив в її задоволенні відмовити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у їх відсутності за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 відповідачем АТ «Акцент-Банк» на підставі угоди № SAMAB9604 від 19.08.2020 відкрито картковий рахунок з кредитним лімітом 7400 грн (а.с. 6). Також вказаний факт підтверджується випискою по картці/рахунку № НОМЕР_2 від 02.07.2016 і додатковим рахункам договору за період з 01.01.2014 - 01.07.2016. (а.с. 7-8).

Згідно з виписки по картці/рахунку № НОМЕР_2 від 02.07.2016, виданої на ім"я ОСОБА_1 , вбачається, що з картки останньої 13.10.2014, тобто в день несанкціонованого зняття коштів було знято з карткового рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти на загальну суму 343,20 грн із них: кошти, зняті шляхом здійснення переказів через «Р2Р переказ» з урахуванням комісії на суму 13,20 грн (а.с. 8).

16.10.2014 о 17.06 год. банком позивачці було надіслано електронне повідомлення про фіксацію банком підозрілих операцій, що могли виявитись шахрайськими. В повідомленні вказано, що з метою безпеки її картку було тимчасово заблоковано(а.с.9).

24.10.2014 позивач при погашенні в межах пільгового періоду грошових коштів, які вона отримала 15 вересня 2014 року, виявила, що з її карткового рахунку таємно, без її згоди, несанкціоновано списані вказані вище кошти, у зв`язку з чим вона в той же день звернулася до відділення АТ «А-Банк» та повідомила про факт несанкціонованого списання коштів.

05.11.2014 за № 20.1.0.0.0/7-20141031/60 їй банком надіслано відповідь на запит про несанкціоноване списання коштів, в якій зазначено, що дане списання банк вважає таким, що відбулося з вини самої ОСОБА_1 , а тому відмовляє в задоволенні її запиту (а.с.10).

09.09.2017 позивач звернулася до Луцького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області з заявою про вищевказані обставини (а.с. 12-13).

За вказаним фактом відкривались кримінальні провадження № 0002782 та №0004445 за ч.1 ст. 190 Кримінального кодексу України та залучено позивача в якості потерпілого, що підтверджено ухвалою про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 10.01.2018 (а.с. 15).

Факт припинення користування позивачем кредитною карткою, яка видана на підставі угоди № SAMAB9604, після несанкціонованого зняття коштів, факт нарахування банком за період з 13.10.2014 по 31.05.2016 відсотків за використання кредитного ліміту та штрафу за прострочення за кредитом у розмірі 4411,87 грн підтверджується випискою по картці/рахунку № НОМЕР_2 від 02.07.2016 і додатковим рахункам договору за період з 01.01.2014 - 01.07.2016, виданої на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 7-8), а також копіями письмових вимог банку , спрямованих до ОСОБА_1 , про сплату боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1071 ЦК України банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта.

Тобто тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк в свою чергу зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення працівником банку халатності, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінустанова повинна нести відповідальність.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30.04.2010 року банк у разі здійснення не дозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ч. 3 ст. 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Отже, положення Цивільного Кодексу передбачає прямий обов`язок банку в разі виявлення незаконного списання коштів повернути їх на рахунок клієнта.

У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів.

Відповідно до п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувана, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Так, згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання.

Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів.

Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу.

Згідно з п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку.

Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути незаконно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам статей 76, 81 ЦПК України.

Окрім цього, надання споживачем третім особам необхідної інформації для здійснення звичайних операцій із зарахування на картковий рахунок коштів (номер карткового рахунку; прізвище, ім`я по батькові власника карткового рахунку, його номера телефону) не може розцінюватися як надання користувачем інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (Постанова Верховного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 725/314/15-ц, ЄДРСРУ № 72587534).

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

В судовому засіданні не доведено, що позивач вчиняла розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Доказів, які б підтвердили вину позивача, банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції, надано не було.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 12 лютого 2018 року у справі № 592/2386/16-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц , від 05 серпня 2020 року у справі № 759/423/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 711/11121/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому слід залишити його без змін, а апеляційну скаргу в цій частині - без задоволення.

Щодо оскарження додаткового рішення від 01 березня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2020 року від представника позивача Хомича Р. В. до суду подана заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, вказує, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити позов, не заперечують щодо прийняття заочного рішення (а.с.74). В заяві не зазначено про те, що підтверджуючі документи про понесені витрати на правничу допомогу будуть надані суду після ухвалення рішення у визначений законом строк.

10 грудня 2020 року за результатами даного спору прийнято заочне рішення про задоволення позовних вимог частково.

12 січня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача про розподіл судових витрат та стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн із наданням доказів на підтвердження реальності їх понесення.

01 березня 2021 року судом ухвалено додаткове рішення про задоволення заяви. Постановлено стягнути з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

Оскільки рішення у справі було ухвалено 10 грудня 2020 року, а відповідна заява про стягнення витрат на правничу допомогу з належними доказами понесених витрат була подана до суду 12 січня 2021 року, то позивач пропустила строки, встановлені законом.

Враховуючи наведені норми ч. 8 ст. 141 ЦПК України й те, що представником позивача Хомичем Р. В. клопотання про розподіл судових витрат (витрат на правничу допомогу) з належними доказами їх понесення до суду першої інстанції під час розгляду справи не надано, а також пропущено і п`ятиденний строк після ухвалення рішення суду, а подано дане клопотання з порушенням строку, тому заява про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягала до задоволення, а заяву слід залишити без розгляду.

Тобто, судом першої інстанції допущено порушення процесуального законодавства при вирішення даного клопотання позивача, що призвело до ухвалення помилкового додаткового рішення.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду від 05 квітня 2021 року, то апеляційний суд вважає їх безпідставними з наступних мотивів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, судове засідання за заявою відповідача про перегляд заочного рішення було судом призначено на 24 березня 2021 року з участю сторін.

28 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 та її представник Хомич Р. В. подали до суду через пошту клопотання про розподіл судових витрат за правничу допомогу. В підтвердження факту надання позивачу ОСОБА_1 адвокатом Хомичем Р. В. правової допомоги, яка пов`язана з розглядом заяви про перегляд заочного рішення у даній справі, надано суду: договір про надання правничої допомоги від 02.03.2021, розрахунок від 26.03.2021 суми гонорару адвоката за надану правничу допомогу за договором від 02.03.2021, акт приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором та квитанцію до прибуткового касового ордеру №26-03/21 від 26.03.2021.

З огляду на реальність понесених витрат позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення клопотання про розподіл судових витрат та стягнення з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 2500 грн витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене, додаткове рішення суду першої інстанції від 01 березня 2021 року підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду, а врешті вимоги апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, у зв"язку з чим судове рішення та додаткове рішення від 05 квітня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Акцент-Банк" задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року та додаткове рішення від 05 квітня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року в даній справі скасувати та заяву залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: