ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року

м. Чернівці

справа № 717/820/20

провадження №22-ц/822/702/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Височанської Н.К.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника позивача Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

учасники справи:

позивач Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області

відповідач ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дністровська районна державна адміністрація Чернівецької області, ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_4 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року та додаткове рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 6 травня 2021 року, головуючий у першій інстанції Телешман О.В.

ВСТАНОВИВ

Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області посилалася на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0211.

Зазначала, що рішення 8 сесії 21 скликання від 25 березня 1993 року Кельмеенцької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Черівецької області затверджено матеріали відведення земельних ділянок в урочищі «Скоропада» для створення селянських (фермерських) господарств ряду громадян в тому числі ОСОБА_4 площею 5 га із земель запасу селищної Ради народних депутатів.

28 квітня 1992 року ОСОБА_4 видано державний акт на право довічного успадкованого володіння землею серії Б №000085.

ОСОБА_4 створено фермерське господарство «Маяк».

Рішенням 25 сесії 4 скликання від 30 грудня 2004 року Кельменецької селищної ради на підставі ст.141 Земельного кодексу України, інформації державної податково інспекції в Кельменецькому районі від 28 грудня 20004 року №7297 припинено право постійного користування земельною ділянкою фермерського господарства «Маяк» (голова ОСОБА_4 ) на площі 5 га в урочищі «Половинське» та 5 га в урочищі «Скоропада»

Фермерське господарство «Маяк» припинено 11 квітня 2007 року.

31 березня 2017 року державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. протправно було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індесний номер 34562748 від 31 березня 2017 року та зареєстровано право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 5 га, володілець ОСОБА_4

30 травня 2017 року ОСОБА_4 створив фермерське господарство «Линюк», у користуванні якого перебуває земельна ділянка площею 5 га, кадастровий номер :01:002:0211.

Посилалася на протиправність виготовлення ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж) земельної ділянки в натурі на місцевості та рішення про державну реєстрацію іншого речового права володіння на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0211 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, порушення ОСОБА_4 права Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області на вільне розпорядження земельною ділянкою шляхом захоплення земельної ділянки.

Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області просила зобов`язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 5 га, кадастровий номер :01:002:0211 для ведення особистого селянського (фермерського) господарства, яка розташована в урочищі «Половинське» на території Кельменецької селищної ради, у комунальну власність Кельменецької селищної ради Чернівецької області.

Визнати недійсними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34562748 від 31 березня 2017 року, внесене державним реєстратором Кельменецької районної державної адмністрації Ротарем В.М. про державну реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право: 19750397, на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею серія Б № 000085, виданого 28 квітня 1992 року Кельменецькою районною радою народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області, вид іншого речового права: право довічного успадкованого володіння землею, безстроково, володілець ОСОБА_4 земельна ділянка площею 5 га з кадастровим № :01:002:0211 для ведення особистого селянського (фермерського) господарства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року позовні задоволено частково, визнано недійсним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34562748 від 31 березня 2017 року, винесене державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. про державну реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право: 19750397, на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серія Б № 000085, виданого 28 квітня 1992 року Кельменецькою районною радою народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області, вид іншого речового права: право довічного успадкованого володіння землею, безстроково, володілець ОСОБА_4 земельна ділянка площею 5 га з кадастровим № :01:002:0211 для ведення особистого селянського (фермерського) господарства.

У позові Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області до ОСОБА_4 про зобов`язання повернути земельну ділянку площею 5 га, кадастровий номер :01:002:0211 для ведення особистого селянського (фермерського) господарства, яка розташована в урочищі «Половинське» на території Кельменецької селищної ради, у комунальну власність Кельменецької селищної ради Чернівецької області відмовлено.

Додатковим рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 6 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області судові витрати з оплати судового збору в сумі 4202 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 судові витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року, додаткове рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 6 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові Кельменецької селищної ради Чернівецької області до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дністровської районної державної адміністрації Чернівецької області, ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції про надання ОСОБА_4 землі у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства обставинам справи, різний правовий режим постійного користування земельною ділянкою та права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, характер правовідносин, прийняття рішення про державну реєстрацію права користування ОСОБА_4 на земельну ділянку на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею серія Б № 000085, виданого 28 квітня 1992 року Кельменецькою районною радою народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області, виникнення спору між Кельменецькою селищною радою Чернівецької області та ОСОБА_4 з підстав порушення права користування земельною ділянкою ОСОБА_1 .

Посилається на неправильність висновку суду першої інстанції про припинення права на земельну ділянку на підставі рішення 25 сесії 4 скликання Кельменецької селищної ради від 30 грудня 2003 року.

Вважає, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

У відзиві тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області про визнання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень недійсним та скасування, суд першої інстанції послався на положення ч.1 ст.393 ЦК України, статей 152, 153, 154, ч.1 ст.155 ЗК України та дійшов висновку про протиправність державної реєстрації права користування спірною земельною ділянкою за ОСОБА_4 , яка створює перешкоди власнику Кельменецькій селищній раді Дністровського району Чернівецької області у здійсненні права користування земельною ділянкою.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 діяв у власних інтересах, рішення державного реєстратора Кельменецької районної державної адміністрації Ротаря В.М. не містить вказівки про реєстрацію права на спірну земельну ділянку для ведення фермерського господарства.

Водночас суд першої інстанції вважав недоведеним належність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 000085, виданого Кельменецькою райнною радою народних депутатів Чернівецької області 28 квітня 1992 року, на час прийняття рішення державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. про державну реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою за ОСОБА_4 .

Разом з тим суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_4 втратив право користування земельною ділянкою з моменту створення фермерського господарства «Маяк», у зв`язку з припиненням фермерського господарства.

Також суд першої інстанції послався на те, що фермерське господарство «Маяк» втратило право користування земельною ділянкою на підставі рішення 25 сесії 4 скликання Кельменецької районної ради народних депутатів Чернівецької області від 30 грудня 2004 рок, преюдиційне значення постанови Чернівецького апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання державного акта недійсним частково.

Відмовляючи у позові Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області до ОСОБА_4 про зобов`язання повернути земельну ділянку суд першої інстанції керувався положенням ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ч.1, 4 ст.374, ч.1 ст.386, ч.1 ст.391 ЦК України та дійшов висновку про відсутність підстав для зобов`язання ОСОБА_4 повернути у комунальну власність Кельменецької селищної ради Чернівецької області земельну ділянку площею 5 га для ведення особистого селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер :01:002:0211, яка розташована в урочищі «Половинське» на території Кельменецької селищної ради Чернівецької області.

Мотивовано висновки суду першої інстанції тим, що земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні юридичної особи фермерського господарства «Линюк».

Задовольняючи заяву Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, судом першої інстанції враховано пропорційність розміру задоволених позовних вимог, документальне підтвердження витрат третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу.

При цьому суд першої інстанції виходив з критерію реальності витрат та розумності.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року наведеним нормам не відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0211 (далі - спірна земельна ділянка), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об*єктів нерухомого майна №109559498 від 29.12.2017 року.

Рішенням 13 сесії Кельменецької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 25 березня 1993 року затверджено матеріали відведення земельних ділянок в урочищі «Скоропада» для створення селянських (фермерських) господарств ОСОБА_4 5,0 га ріллі, ОСОБА_1 4,08 га ріллі.

ОСОБА_4 видано Кельменецькою районною Радою народних депутатів Чернівецької області 28 квітня 1992 року державний акт на право довічного успадкованого володіння землею серії Б №000085, відповідно якого надано на підставі рішення 8 сесії Кельменецької районної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 20 березня 1992 року №41 у довічне успадковуване володіння 5,0 га землі для ведення селянського (фермерського) господарства, змінено землекористування на підставі рішенням 13 сесії Кельменецької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 25 березня 1993 року, зазначено ділянку № 2 площею 5,0 га.

ОСОБА_4 створено фермерське господарство «Маяк».

Рішенням 25 сесії 4 скликання від 30 грудня 2004 року Кельменецької селищної ради на підставі ст.141 Земельного кодексу України, інформації державної податково інспекції в Кельменецькому районі від 28 грудня 20004 року №7297 припинено право постійного користування земельною ділянкою фермерського господарства «Маяк» (голова ОСОБА_4 ) на площі 5 га в урочищі «Половинське» та 5 га в урочищі «Скоропада»

Фермерське господарство «Маяк» припинено 11 квітня 2007 року.

13.12.2016 року ОСОБА_4 без рішення власника Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області виготовлено технічну документацію із землеустрою на спірну земельну ділянку.

31 березня 2017 року державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. протправно було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індесний номер 34562748 від 31 березня 2017 року та зареєстровано право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 5 га, володілець ОСОБА_4

30 травня 2017 року ОСОБА_4 стоврено фермерське господарство «Линюк», що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції

За довідкою Уповноваженої особи ГУ ДПС в Чернівецькій області від 07 квітня 2021 року № 3039/6/24-13-18-07 та податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи від 15 лютого 2021 року № з додатком від 15 лютого 2021 року № у фермерського господарства «Линюк», крівником якого є відповідач ОСОБА_4 , в користуванні та обробітку перебуває земельна ділянка площею 5 га, кадастровий номер :01:002:0211.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є зобов`язання ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 5 га, кадастровий номер :01:002:0211 для ведення особистого селянського (фермерського) господарства, яка розташована в урочищі «Половинське» на території Кельменецької селищної ради, у комунальну власність Кельменецької селищної ради Чернівецької області, визнання недійсними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34562748 від 31 березня 2017 року, внесене державним реєстратором Кельменецької районної державної адмністрації Ротарем В.М. про державну реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право: 19750397.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, Кельменецькою селищною радою Дністровського району Чернівецької області зазначалося протиправність виготовлення ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж) земельної ділянки в натурі на місцевості та рішення про державну реєстрацію іншого речового права володіння на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, порушення ОСОБА_4 права Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області на вільне розпорядження земельною ділянкою шляхом захоплення земельної ділянки.

Фактично метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення про державну реєстрацію прав недійсним та скасування є оспорювання Кельменецькою селищною радою Дністровського району Чернівецької області права ОСОБА_4 на довічне успадковуване володіння землею у зв`язку із припиненням такого права.

Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на надання землі у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського господарства).

За змістом статей 6, 50 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 № 561-ХІІ (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявляли бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтувалося переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду надавалися земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 05 грудня 1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов`язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 № 889-ХІІ, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2201-XII, було затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Земельний кодекс України від 18.12.1990 № 561-ХІІ (у редакції Закону від 13.03.1992 № 2196-XII) не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

На час надання громадянину ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18.12.1990 (у відповідній редакції) (така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц).

За змістом частин 1, 3, 4 статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у відповідній редакції) селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства, на ім`я якого видавався Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у відповідній редакції) земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством могло набуватися після шести років володіння нею. Надання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду здійснювалося із земель запасу, а також земель, вилучених у порядку, визначеному у пункті 1 статті 7 цього Закону.

Для ведення селянського (фермерського) господарства у довічне успадковуване володіння і приватну власність надавалися земельні ділянки, розмір яких не повинен був перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель Після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягало державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування (статті 6, 8 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

01.01.2002 набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001 (далі - ЗК), згідно з частиною 1 статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, визначено у частині 2 статті 92 цього Кодексу.

Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали.

Разом із тим у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК (справа про постійне користування земельними ділянками) визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Суд вказав, що стаття 92 ЗК не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Також Суд зауважив, що ЗК у редакції від 13.03.1992 закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про надання ОСОБА_4 землі у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства на порушення норм матеріального права.

Крім того, не можна погодитися з висновками суду першої інстанції про набуття фермерським господарством «Маяк», створеним ОСОБА_4 , права користування земельною ділянкою, на яку ОСОБА_4 видано держаний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000085 від 28 квітня 1992 року.

«Право постійного користування земельною ділянкою» та «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» - це різні види речового права на земельну ділянку, вони мають різний правовий режим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц наведено правовий висновок про те, що за змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18.12.1990, статей 31, 92 ЗК після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18.12.1990 у редакції, чинній до 16.05.1992, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною 1 статті 55 цього Кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.

Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17).

З огляду на наведене рішення 25 сесії 4 скликання Кельменецької селищної ради від 30 грудня 2004 року, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою фермерському господарству «Маяк» (голова Линюк В.В.), не має правового значення для вирішення питання про право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою ОСОБА_4 .

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

З матеріалів справи вбачається, що фермерське господарство «Маяк» припинено 11 квітня 2007 року.

Отже право ОСОБА_4 на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, яке посвідчене держаним актом на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000085 від 28 квітня 1992 року, припинилося.

Натомість 31 березня 2017 року державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індесний номер 34562748 від 31 березня 2017 року права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 5 га, володілець ОСОБА_4 , власник Кельменецька селищна рада на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0211, на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 000085 від 28 квітня 1992 року.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (частина перша статті 125 ЗК України).

Згідно з п.п.1,8,9 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 8) реєстраційна справа - сукупність документів у паперовій та електронній формі, поданих для проведення державної реєстрації прав та сформованих у процесі державної реєстрації прав; 9) реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Таким чином реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державними реєстраторами, по суті не носять самостійного правовстановлюючого характеру

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 Закону державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи у паперовій формі, що містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи у паперовій формі.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на такі земельні ділянки та для їх повернення власнику.

Такого висновку щодо застосування норм права в подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

З огляду на наведене право користування земельною ділянкою ОСОБА_4 виникло з моменту прийняття рішення державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індесний номер 34562748 від 31 березня 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 30 травня 2017 року створив фермерське господарство «Линюк», в користуванні якого перебуває земельна ділянка площею 5 га, кадастровий номер :01:002:0211.

З огляду на наведене мають місце правовідносини між власником Кельменецькою селищною радою Дністровського району Чернівецької області та фермерським господарством «Линюк», керівником якого є відповідач ОСОБА_4 , з користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:002:0211.

Разом з тим до наведених правовідносин не підлягають застосуванню норми інституту довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, оскільки таке право ОСОБА_4 припинилося.

З моменту створення фермерського господарства «Линюк» відбулася фактична заміна землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.

У пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зазначено, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18)).

Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області, звертаючись до суду з позовом, посилалось на порушення прав власника у зв`язку з прийняттям державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою ОСОБА_4 , самовільним захопленням земельної ділянки.

За таких обставинах існує спір між Кельменецькою селищною радою Дністровського району Чернівецької області як особою, яка вимагає скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень, та фермерським господарством «Линюк», до якого перейшло право користування земельною ділянкою від ОСОБА_4 , право якого поновлено рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію права користування землею.

Отже, право власності Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області порушено у тому числі фермерським господарстком «Линюк».

Відповідно належним відповідачем (співвідповідачем) у справі є фермерське господарство «Линюк», право користування землею якого оспорюється та ОСОБА_4 , щодо якого є рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень.

На підставі ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

На підставі ч.2 наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Пунктом 4 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Разом з тим суд першої інстанції не визначився зі складом осіб, які беруть участь у справі, не роз`яснив право залучити до у частіу справі співвідповідачем фермерське господарство «Линюк».

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі співвідповідачем фермерське господарство «Линюк».

У такому разі суд першої інстанції дійшов висновку про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34562748 від 31 березня 2017 року, винесене державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. про державну реєстрацію іншого речового права, відмову у позові Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області до ОСОБА_4 про зобов`язання повернути земельну ділянку на порушення норм процесуального права.

Разом з тим посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав зводиться до застосування Кельменецькою селищною радою Дністровського району Чернівецької області неналежного способу захисту своїх прав.

На підставі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004 зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У відповідності до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Аналіз зазначеної вище норми свідчить про те, що для віднесення справи за вимогами, пов`язаними з реєстрацією майна та майнових прав, інших реєстраційних дій до цивільної юрисдикції необхідно дотримання такої умови, як наявність спору щодо майна або майнових прав, питання щодо реєстраційних дій з яким є похідним від самого майнового спору.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з пунктом 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (з відповідними змінами), внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

У силу наведеного право власника Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області відновлюється автоматично.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем, крім вимоги про скасування рішення державного реєстратора, пред`явлено вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

За таких обставин додаткове рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 травня 2021 року підлягає скасуванню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У позові Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дністровська районна державна адміністрація Чернівецької області та ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки та визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію іншого речового права відмовлено.

ОСОБА_4 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 10132 грн. 20 коп. відповідно квитанції Акціонерного товариства «Укрпошта» від 17 травня 2021 року №.

При зверненні до суду з позовом Кельменецькою селищною радою Дністровського району Чернівецької заявлено одну вимогу майнового характеру(зобов`язати повернути земельну ділянку) та одну вимогу немайнового характеру(скасувати рішення про державну реєстрацію)

Згідно пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 до Закону України "Про судовий збір" за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно п.6ч.2ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_4 слідувало сплатити 6306 грн. (2102грн.*2+50%).

Отже, з Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в сумі 6306 грн.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першоїстатті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першоїстатті 1 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно достатті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістомстатті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостоюстатті 137 ЦПК Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 3статті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8статті 141 ЦПК Українивизначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Змістом пункту 1 частини 2 статті137, частини 8 статті141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137 цього Кодексу).

У розумінні положень частини п`ятоїстатті 137 ЦПК Українизменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертійстатті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьоїстатті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертоюстатті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятоїстатті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомоюстатті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомоюстатті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (дивись постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц).

ОСОБА_4 на підтвердження витрат на правничу допомогу долучено договір між адвокатом Іванічек О.І. та Линюком В.В. про надання правової (правничої) допомоги від 23 квітня 2021 року №1-21, розрахунок суми послуг за надану правову допомогу та витрат які заявник поніс у зв`язку із розглядом справи від 16 травня 2021 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 16 травня 2021 року, квитанцію від 16 травня 2021 року про одержання адвокатом Іванічк О.І. від ОСОБА_4 коштів в сумі 15000 грн., ордер на надання правничої (правової) допомоги

На підставі пункту 5.1 договору між адвокатом Іванічек О.І. та Линюком В.В. про надання правової (правничої) допомоги від 23 квітня 2021 року №1-21 сума гонорару становить 15000 грн.

За змістом розрахунку суми послуг за надану правову допомогу та витрат, які заявник поніс у зв`язку із розглядом справи від 16 травня 2021 року, надано послуги з формування правової позиції щодо підстав апеляційної скарги, написання та подання апеляційної скарги на рішення від 16 квітня 2021 року та додаткове рішення від 06 травня 2021 року, участь у розгляді справи тривалістю 990 хвилин вартістю 15056 грн. 91 коп.

Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом Іванічек О.І. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значення справи для ОСОБА_4 , реальність надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи принципи співмірності, колегія суддів вважає справедливим і співмірним обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для справи, ціни позову, відшкодувати ОСОБА_4 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7500 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року скасувати.

Додаткове рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 6 травня 2021 року скасувати.

У позові Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дністровської районної державної адміністрації Чернівецької області, ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки та визнання рішення державного реєстратора про реєстрацію іншого речового права незаконним та скасування відмовити.

Стягнути з Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 6306 грн.

Стягнути з Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 7500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 28 липня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді Н.К. Височанська

М.І. Кулянда