Справа № 755/3436/20 Головуючий 1 інстанція- Чех Н.А.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Кузьмич Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що із 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06 лютого 2019 року. Вказував, що йому належить за договором дарування квартира АДРЕСА_1 , в якій відповідачка зареєстрована, однак, починаючи із 25 липня 2018 року, відповідачка у квартирі не проживає, її речі відсутні, витрат на комунальні послуги не сплачує. У зв`язку з наведем просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2021 року прийнята відмова ОСОБА_1 від позову і провадження у даній справі закрите на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України. Цією ж ухвалою повернуто ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 420 грн. та стягнуто з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

Не погодившись із ухвалою, позивач ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Якименка М.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні витрат, посилаючись на невідповдіність висновків суду обстаивнам справи та порушення судом норм процесуального права.

Скарга мотивована хибністю посилань суду в ухвалі на подання стороною позивача заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки така заява позивачем не подавалася. Стягуючи витрати на правничу допомогу з позивача, суд не врахував, що ані відповідачка, ані її адвокат не приймали участі в судовому засіданні, відзиву не подавали, жодні інші процесуальні документи відповідачки по суті спору у справі відсутні. При вирішенні питання судом не враховано положення ст.ст.137, 141 ЦПК України, які чітко

- 2 -

регламентують умови та порядок відшкодування витрат на правничу допомогу, в тому числі принципи обгрунтованості та пропорційності цих витрат, а також поведінку сторони під час розгляду справи. Судом не врахована судова практика, зокрема постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, а також додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц щодо необхідності врахування критеріїв реальності витрат та їх розумності з урахванням конкретних обставин справи та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 щодо гонорару успіху. Вважає, що фактично витрати відповідачкою понесені не були. Окрім того, перед постановленням судом ухвали про закриття провадження відповідачка не подавала заяв про розподіл витрат, в тому числі всупереч ч.1 ст.134 ЦПК України не подавала разом із першою заявою по суті спору заяви про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести, як і всупереч ч.8 ст.141 ЦПК України не було зроблено у справі відповідної заяви про подання доказів про розмір витрат.

В іншій частині ухвала Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2021 року сторонами не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивач ОСОБА_1 адвокат Якименко М.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва в частині витрат на правничу допомогу як незаконну.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Папазова Г.А. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали щодо стягнення витрат на правничу допомогу та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам судова ухвала в оскаржуваній частині відповідає не в повній мірі.

Вирішуючи заяву позивачки, суд першої інстанції обгрунтовано керувався положеннями ч.3 ст.142 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Водночас колегія суддів не може погодитися із визначеною судом сумою відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2021 року, тобто в день постановлення

- 3 -

судом ухвали, представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Папазовою Г.А. подана заява про відшкодування судових витрат у розмірі 4000 грн. До заяви додані належним чином оформлений ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, копія договору про надання правової допомоги, рахунок на оплату із зазначенням конкретних робіт та їх вартості, а також посвідчена квитанція про сплату відповідачкою витрат у розмірі 4000 грн.

Як вбачається із рахунку на оплату, виданого АБ «Галини Папазової» № 9 від 13 травня 2021 року, загальна сума 4000 грн. включає, ознайомлення адвоката з матеріалами та надання консультації 500 грн., підготовка письмових пояснень 2000 грн. (маються у справі а.с.99-102) та участь у судовому засіданні 18 травня 2021 року 1500 грн.

Водночас судом встановлено, що у судовому засіданні 18 травня 2021 року сторони, в тому числі відповідачка та її адвокат, участі не приймали, що стверджується протоколом судового засідання від 18 травня 2021 року, згідно якого судом лише досліджені письмові заяви сторін (а.с.110).

За таких обставин стягнення судом витрат у розмірі 1500 грн. за участь адвоката в судовому засіданні є помилковим, оскільки вказана робота адвокатом не виконана.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні, із стягненням із позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності посилань суду в ухвалі на подання стороною позивача заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки така заява позивачем не подавалася, безпідставні, оскільки на думку апеляційного суду в даному випадку йдеться про описку суду в ухвалі щодо подання заяви про відшкодування витрат позивачем, оскільки така заява подана відповідачкою і дана обставина не впливає на наявність передбачених законом підстав для стягнення витрат на користь відповдіачки.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що ані відповідачка, ані її адвокат не приймали участі в судовому засіданні, відзиву не подавали, жодні інші процесуальні документи відповідачки по суті у справі відсутні, що унеможливлює стягнення судових витрат, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Як вище вказувалося витрати відповідачки на правову допомогу включають ознайомлення адвоката з матеріалами та надання консультації 500 грн., підготовка письмових пояснень 2000 грн. та участь у судовому засіданні 18 травня 2021 року 1500 грн. Колегія суддів вважає, що ознайомлення з матеріалами та консультація, а також підготовка письмових пояснень (маються у справі а.с.99-102) є доведеними, а тому витрати визначені у розмірі 2500 грн. Це по-перше.

По-друге, договір про надання правової допомоги між відповідачкою ОСОБА_2 і адвокатом Папазовою Г.А. було укладено 10 березня 2021 року, а відтак апеляційний суд вважає обгрунтованими доводи відповідачки про неможливість подання нею раніше інформації про можливі витрати.

І по-третє, відповідно до положень ч.6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених ч.ч.3-5 цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом

- 4 -

п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч.9 ст.141 цього Кодексу. З урахуванням вимог вказаної норми подання відповідачкою заяви про витрати на правничу допомогу 18 травня 2021 року є правомірним.

Це ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що при стягненні витрат на правничу допомогу судом не враховано положення ст.ст.137, 141 ЦПК України, які чітко регламентують умови та порядок відшкодування витрат на правничу допомогу, в тому числі принципи обгрунтованості та пропорційності цих витрат та поведінку сторони під час розгляду справи, як і аналогічні висновки Верховного Суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, які безпідставні та не спростовують висновків суду про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що з урахуванням наданих адвокатом Папазовою Г.А. послуг витрати у розмірі 2500 грн. відповідають принципам обгрунтованості та пропорційності.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 щодо гонорару успіху не є релевантним, оскільки в справі, що переглядається апеляційним судом не йдеться про гонорар успіху. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично витрати відповідачкою понесені не були спростовуються належним чином засвідченою копією квитанції про сплату відповідачкою 4000 грн.

Доводи апляційної скарги про те, що перед постановленням судом ухвали про закриття провадження відповідачкою заяв про розподіл витрат не подавалося, в тому числі всупереч ч.1 ст.134 ЦПК України не подавалося разом із першою заявою по суті спору заяви про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідача понесла або очікує понести, як і всупереч ч.8 ст.141 ЦПК України, не було зроблено у справі відповідної заяви про подання доказів про розмір витрат, спростовуються матеріалами справи, в яких міститься письмова заява відповідачки в особі її адвоката Папазової Г.А. про відшкодування витрат на правничу допомогу (а.с.103), а також написаною власноруч заявою адвоката Папазової Г.А. про те, що з`явившись до суду 18 травня 2021 року вона та відповідачка дізналися про відмову від позову і на підставі ч.3 ст.142 ЦПК України просять відшкодувати судові витрати (а.с.96).

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що відповідачкою відзив на позов не подавався, а була подана зава про закриття провадження з огляду на відсутність предмета спору у зв`язку з тим, що вона не проживає та знята з реєстрації у спірній квартирі. При цьому неподання відзиву на позов ніяким чином не позбавляє відповідачку права укласти договір про надання правової допомоги на більш пізніх стадіях процесу і за наявності до того передбачених процесуальним законом підстав отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу.

Такі висновки апеляційного суду грунтуються на положеннях ст.59 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу та є вільним у виборі захисника своїх прав.

Доводи представника позивача адвоката Якименка М.М., наведені у письмових поясненнях, про те, що у разі закриття провадження у справі відповідач згідно ч.5 ст.142

- 5 -

ЦПК України має право на відшкодування витрат виключно у випадку необґрунтованих дій позивача, чого в даній справі не доведено, що унеможливлює їх стягнення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

В даному випадку представник позивача помилково тлумачить зміст цивільного процесуального закону.

Підстави закриття провадження у справі передбачені ч.1 ст.255 ЦПК України і включають 8 пунктів.

Аналіз змісту ст.142 ЦПК України, яка врегульовує розподіл витрат у разі закриття провадження у справі, дає підстави для висновку, що за загальним правилом при закритті провадження витрати сторін на правничу допомогу не відшкодовуються.

Водночас ст.142 ЦПК України містить виключення із загального правила, зокрема ч.3 цієї статті вказує, що у разі відмови позивача від позову витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, а ч.5 цієї статті вказує, що при закритті провадження відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Вказані підстави відшкодування витрат на користь відповідача є різними за своєю правовою природою.

Тобто, ч.5 ст.142 ЦПК України перебачає можливість відшкодування понесених відповідачем витрат внаслідок необґрунтованих дій позивача незалежно від підстав закриття провадження (ч.1 ст.255 ЦПК України).

Тоді як ч.3 цієї статті вказує на безумовне право відповідача на відшкодування витратлише у одному випадку, а саме при відмові позивача від позову. Дане право відповідача є обов`язковим, виникає виключно у єдиному випадку закриття провадження, а саме при відмові позивача від позову, і ніяким чином не пов`язується із наявністю чи відсутністю необґрунтованих дій позивача, як помилково вважає представник позивача.

До таких же висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18, де залишаючи без змін судове рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу на користь відповідача з огляду на закриття провадження у зв`язку із відмовою позивача від позову, зазначила про правильність застосування судами положень ч.3 ст.142 ЦПК України.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

- 6 -

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2021 року змінити, стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: