Номер провадження: 22-ц/813/2886/21
Номер справи місцевого суду: 496/3613/18
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19.08.2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійним договорів дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, визнання дійсними договорів купівлі-продажу садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, визнання садового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою розташованих за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просив визнати недійсним договори дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,060 га., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які укладені 06.09.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнати дійсними договори купівлі-продажу вищевказаних садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання вказаних садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, свої вимоги обґрунтував тим, що 02.08.1991 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . У період з 05.10.2017 року по 23.06.2018 рік позивач знаходився на роботі за контрактом на судні за межами території України та при поверненні додому позивач дізнався, що заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 червня 2018 року шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано. У період шлюбу позивач та ОСОБА_3 вирішили придбати будинок та земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 .

06.09.2004 року у нотаріальній конторі були оформлені угоди про купівлю вказаного будинку та земельної ділянки. Позивач був присутній у нотаріальній конторі та передавав гроші продавцю ОСОБА_4 , який написав розписку позивачу про отримання грошей. У зв`язку з тим, що на момент підписання угоди у позивача не було паспорта, так як на його роботі у всіх працівників зібрали документи для оформлення банківських карт для виплати заробітної плати, тому угоди з продавцями підписувались тільки ОСОБА_3 . Позивач у позовній заяві вказує, що гроші, які було сплачено за будинок та земельну ділянку зароблялися ним, так як ОСОБА_3 ніде не працювала. Будинок було придбано подружжям для проживання всією родиною та відповідно договір укладався в інтересах сім`ї. Після оформлення, документи на будинок та земельну ділянку знаходились у дружини ОСОБА_3 .

З 25.09.2004 року позивач зареєстрований у вищевказаному будинку та постійно в ньому проживає і вважає його їх с ОСОБА_3 спільною власністю, позивач зазначив, що він провів у будинок комунікації, зробив перестройки та капітальний ремонт. У 2014 році між позивачем і ОСОБА_3 та у ОСОБА_3 з їх спільною дочкою ОСОБА_5 почали відбуватися конфлікти, тому ОСОБА_5 забрала документи на будинок та земельну ділянку та тримала їх у себе. Коли позивач дізнався про розірвання шлюбу, він вирішив поділити спільну сумісну власність подружжя. На його прохання ОСОБА_5 у липні 2018 року принесла йому документи. Коли позивач переглянув документи то дізнався, що договір придбання будинку та земельної ділянки був не договором купівлі-продажу, а договором дарування. Позивач був впевнений, що якщо він заплатив гроші за будинок та земельну ділянку, а продавець їх отримав та написав розписку про отримання ним грошових коштів, то позивач та його дружина саме купили вказану власність. Позивач звернувся до ОСОБА_4 , який підтвердив, що він дійсно отримав гроші та продав позивачу та ОСОБА_3 будинок та земельну ділянку, а не безоплатно подарував. Спочатку ОСОБА_4 отримав 3900 доларів США, а в день підписання договору у нотаріальній конторі він отримав ще 3100 доларів США, тобто разом за дачний будинок та земельну ділянку ОСОБА_4 отримав 7000 доларів США, також зазначене підтвердила дружина останнього ОСОБА_6 . Тому позивач у своїй позовній заяві зазначив, що договір дарування садового будинку з надвірними спорудами, що знаходитися в АДРЕСА_1 (сім) загальною площею 64,80 кв.м. від 06.09.2004 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та договір дарування земельної ділянки площею 0,060 гектарів, розташований на території Біляївської міської Ради Одеської області в АДРЕСА_1 (сім), від 06.09.2004 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - приховували реальні договори купівлі-продажу, та є удаваними правочинами. Також позивач зазначив, що на підставі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, перебіг позовної давності починається з липня 2018 р., коли дочка позивача на його прохання принесла йому документи та позивач дізнався, що був укладений договір дарування, а не купівлі-продажу. На даний час позивачу необхідно буде робити розділ спільно нажитого майна в період шлюбу, а укладений договір дарування (замість реально вчиненого договору купівлі- продажу) позбавляє його права на це майно, що відповідно порушує майнові права позивача, тому він звернувся до суду з вищесказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19.08.2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 , в якій з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення, прийнятим з порушення норм матеріального права, без встановлення всіх обставин по справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та постановлене з численним порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню.

При цьому вказує, що з 20.03.2015 року по 16.03.2017 року позивач утримувався у в`язничному закладі Східного Криту, про що до суду були надані підтверджуючі документи.

З 05.10.2017 року позивач знаходився на роботі за контрактом на судні за межами території України.

ОСОБА_1 зазначає, що не був присутнім під час підписання оспорюваних договорів у нотаріуса.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що проданий будинок та земельна ділянка належали її чоловіку - ОСОБА_4 . Ніяких часток у цьому майні їй не належало, договору про розподіл майна між подружжям ОСОБА_7 не укладалось та у судовому порядку не визначалось. Проте судом першої інстанції з незрозумілих підстав було зроблено висновок начебто про отримання ОСОБА_6 «своєї частки у спільному майні подружжя».

Апелянт також наголошує, що судом першої інстанції у рішенні не наведено доказів достовірної обізнаності позивача ОСОБА_1 про укладення саме договору дарування, а не купівлі-продажу у 2004 році та зазначено, що «суду не зрозуміло» обставини купівлі-продажу будинку та передачу грошей продавцю ОСОБА_4

26 березня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_3 зазначає, що 14 вересня 1992 року вона отримала від підприємства на якому працювала в той час кімнату в малосімейному гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою для надання кімнати було те, що відповідачка є чорнобильцем другої категорії і на неї поширюються пільги.

07.06.2004 року відповідачка продала вказану кімнату та отримала грошові кошти в еквіваленті 5600 доларів США.

В цей же день, 07.06.2004 року за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_3 передала свої особисті кошти у розмірі 3900 доларів США ОСОБА_9 , про що вона склала власноруч написану розписку, яку ОСОБА_1 у той же день забрав у відповідачки.

Вказує, що садівничий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_1 є особистим майном ОСОБА_10 , яка вона самостійно всі ці роки утримувала.

Про те, що це нерухоме майно було подаровано відповідачці 06.09.2004 року ОСОБА_1 відомо саме з цієї дати.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.10.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19.08.2020 року - було залишено без руху у зв`язку з несплатою апелянтом судового збору.

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву якою усунуто недоліки апеляційної скарги зазначені в ухвалі Одеського апеляційного суду від 06.10.2020 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19.08.2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійним договорів дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, визнання дійсними договорів купівлі-продажу садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, визнання садового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою розташованих за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя було відкрито.

Ухвалою від 18.01.2021 року справу було призначено до розгляду.

09 листопада 2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб 02.08.1991 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис № 76 (а.с. 13).

ОСОБА_3 06.09.2004 року прийняла в дар від ОСОБА_4 садовий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,060 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами дарування серії ВВК № 832977 укладеного 06.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4123 та серії ВВК № 832978 укладеного 06.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4126, витягами з Держаного реєстру правочинів № 89291 від 07.09.2004 року та № 88538 від 06.09.2004 року (а.с. 9, 10, 11, 12).

22 червня 2018 року заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 14).

07.06.2004 року ОСОБА_6 складено розписку, у якій вказано що вона отримала грошові кошти у розмірі 3900 доларів США в рахунок повної сплати за дачу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вказано, що необхідні документи на оформлення договору купівлі-продажу дачі, ОСОБА_6 зобов`язується оформити на протязі 1 місяця (а.с. 15).

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

З аналізу змісту статей 203, 717 ЦК України вбачається, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тотожна позиція також викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Крім того, у вказаній постанові також зазначено, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Згідно частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту розписки складеної ОСОБА_6 вбачається, що вона складена ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 прийняла в дар майно від ОСОБА_4 , що на думку суду є підтвердженням того, що ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_6 кошти у якості компенсації за її частку у спільному майні подружжя, як ОСОБА_3 зазначає у своєму відзиві (а.с. 42).

Свідок ОСОБА_6 вказала, що вона є дружиною ОСОБА_4 та зазначила, що у 2004 році вони з чоловіком продавали дачу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були покупцями, ОСОБА_3 передала свідку гроші та протягом місяця робили документи. Чому саме уклали договір дарування свідку невідомо, так як документами займався її чоловік ОСОБА_4 , однак зазначає, що вони були здивовані, коли зрозуміли, що укладено договори дарування, оскільки планували укласти саме договір купівлі продажу.

Отже з пояснень свідка ОСОБА_6 та з відзиву ОСОБА_4 вбачається, що вони отримали грошові кошти за вищевказане майно, а не безоплатно подарували його ОСОБА_3 .

Також, як вбачається з відзиву на позовну заяву та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 також не заперечує факту придбання вказаного майна, однак наголошує на тому, що житловий будинок та земельну ділянку було придбано за її особисті кошти.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що договори дарування є удаваними.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач довів факт укладення саме удаваного правочину, спрямованість волі відповідачів в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, а саме укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Щодо строку позовної давності

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15).

У суді першої інстанції відповідач заявила про застосування строку давності до вимог про визнання недійсними договорів дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,060 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які укладені 06.09.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання дійсними договорів купівлі-продажу вищевказаних садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання вказаних садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 28 серпня 2018 року, а отже, пропустив встановлений законом трирічний строк для звернення до суду із такою вимогою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 було достеменно відомо у зв`язку з тим, що позивач сам у своїй позовній заяві зазначив, що він був присутній у нотаріуса під час оформлення документів. При цьому, позивач нічим не підтвердив, не довів та суду не зрозуміло, чому на дату підписання договорів дарування (06.09.2004 р.), на яких він був присутнім та начебто передавав кошти за покупку будинку та земельної ділянки, йому не було відомо про те, що договори укладенні в формі договору дарування, і чому він передавав кошти не стороні договору ( ОСОБА_4 ), а його дружині ОСОБА_6 про, що міститься її підпис у розписці.

Виходячи із викладеного, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів правильно застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19.08.2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійним договорів дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, визнання дійсними договорів купівлі-продажу садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, визнання садового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою розташованих за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін