ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: М`ячикової І.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Фастів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року представник позивача - адвокат Дьячук Н.В. звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області в інтересах позивача ОСОБА_3 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивачки - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, а саме - 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . В установлений законом строк позивач як спадкоємець 2 черги за законом звернулася до Фастівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину двох земельних ділянок площею 0,25 га та 0,4006 га відповідно в АДРЕСА_1 .

Про те, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , вказаним нотаріусом позивачу було відмовлено за відсутністю правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця на вказаний будинок з прибудовами.

Між тим, позивач за життя прийняв у спадок вказаний будинок від батьків, але документів про право власності на нього не оформив, оскільки власники будинку-батьки позивачки, не оформили належне їм нерухоме майно та не зареєстрували його в органах БТІ, а тому позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і тому її право має бути визнано у судовому порядку, наслідком чого є звернення до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року у даній справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового засідання по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених у ньому, просила суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала, проти його задоволення не заперечувала та зазначила, що у видачі свідоцтва їй відмовили, оскільки право на спадщину має сестра спадкодавця позивач по справі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджено Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 виданим повторно 18 липня 1972 року.

Після укладення шлюбу з ОСОБА_8 14.12.1975 року, остання змінила прізвище на ОСОБА_9 (а.с.11).

Разом з тим, судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками також є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 2 від 28 жовтня 2020 року (а.с. 12).

Як вбачається із Свідоцтв про смерть Серія НОМЕР_2 від 01 жовтня 2010 року та Серія НОМЕР_3 від 23 грудня 2011 року, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 14, 20).

Із наявної в матеріалах справи копії спадкової справи № 415/2016 заведеної після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що 16 грудня 2016 року до Фастівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся ОСОБА_4 та 24 січня 2017 року із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.82, 92).

На підставі такої заяви 24 січня 2017 державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю., спадкодавцю - ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки площею 3,9620 га, кадастровий номер - :01:003:0132, що розташована на території Яхнівської сільської ради Фастівського району Київської області, призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 його батька ОСОБА_6 (а.с. 95-97).

Решту земельної ділянки успадкувала донька померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , що підтверджено Свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю. 24 січня 2017 року (а.с. 98-100).

Між тим, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_4 від 24 лютого 2020 року (а.с 13).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складалась з 1/2 частки земельної ділянки площею 3,9620 га, кадастровий номер - :01:003:0132, що розташована на території Яхнівської сільської ради Фастівського району Київської області та розташованого на ній будинку із погосподарськими будівлями.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, як це передбачено статтею 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положення ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Як вбачається із наявної в матеріалах спадкової справи №184/2020 заведеної після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09 липня 2020 року до Фастівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , звернулася громадянка ОСОБА_2 (а.с.52). Між тим, 20 жовтня 2020 року останній постановою державного нотаріуса Фастівського РДНК Бігіч С.Ю. було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно, що складається з земельної ділянки та будинку (а.с. 60).

Також, за наслідками звернення 27.07.2020 року до Фастівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , звернулася позивачка ОСОБА_3 , останній нотаріусом 27.10.2020 року та 11.03.2021 року було видано Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , а саме на: 1/2 частку земельної ділянки площею 3,9620 га, кадастровий номер :01:003:0132, що розташована на території Яхнівської сільської ради Фастівського району Київської області, призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:002:0121, призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 1/2 частку земельної ділянки площею 0,4006 га. кадастровий номер :01:002:0122, призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території АДРЕСА_1 (а.с. 62-64, 67-72).

Між тим, 30 жовтня 2020 року нотаріусом Бігіч С.Ю. постановою було відмовлено ОСОБА_10 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований на території АДРЕСА_1 , після смерті її брата ОСОБА_4 у зв`язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно.

Звертаючись з даним позовом, позивачка, посилалась на вимоги ст.ст.1218, 1268 ЦК України, де зазначала, що померлий брат спадкодавець ОСОБА_4 фатично прийняв спадщину у вигялді Ѕ частини спріного будинку після смерті свого батька, проживаючи за адресою знаходження будинку, але за життя право власності не оформив у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Розглядаючи справу в межах позовних вимог слід зазначити, що як вбачається із довідки Яхнівської сільської ради Фастівського району Київської області № 02-27/135 виданої 15 червня 2020 року, ОСОБА_4 , 1952 року народження, був зареєстрований в спірному будинку по АДРЕСА_1 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 55).

Відповідно до Довідки КП ФМР «Фастівське бюро технічної інвентаризації» №1309 виданої 20 жовтня 2020 року, згідно архівних даних КП ФМР «Фастівське БТІ» станом на 01 січня 2013 року житловий будинок АДРЕСА_1 по праву приватної власності ні за ким не зареєстрований (а.с.25).

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

При розгляді справи судом встановлено, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва.

Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права власності на будинок в порядку спадкування позивач зазначала, що будівництво будинку було завершено ще батьком до 1992 року.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Так, відповідно до норм вказаного Закону, обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" набрав чинності з 12 березня 2011 року. У пункті 9 Розділу V "Прикінцеві положення" цього Закону передбачений певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження.

Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.

Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на житлові будинки з побутовими спорудами з державною реєстрацією такого права.

Єдиним документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Враховуючи зазначене, до предмету доказування у цій справі належали обставини щодо часу будівництва будинку з господарськими спорудами та оформлення на них технічного паспорту, якщо відповідне будівництво закінчено до 05 серпня 1992 року.

Як вбачається з довідки Яхнівської сільської ради Фастівського району Київської області №02-27/2016 виданої 26 жовтня 2020 року, то власником особового рахунку будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який був зареєстрований в ньому з 08 липня 1981 року по 01 жовтня 2010 року. Окрім ОСОБА_6 в даному будинку проживав та з 26 березня 1975 року по 21 лютого 2020 року, був зареєстрований його син ОСОБА_4 з 26.03.1975 року (а.с. 21).

Між тим, в обліковій картці об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 року, вказано, що головою домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який і був зареєстрований в даному будинку (а.с. 22, 24).

Згідно технічного паспорту на вказаний будинок від 08.10.2020 року розмір частки на право власності на увесь будинок визначено ОСОБА_6 (а.с.28).

Відтак, суд вважає, що позивач довів, що спірний будинок був збудований до, та існував на час реєстрації у ньому спадкоємця ОСОБА_4 та її батька, що засвідчує факт його існування, технічні характеристики та факт його побудови до 5 серпня 1992 року.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17.

Крім того, за умовами ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п.6 вищевказаної Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19- 32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Позивач позбавлений можливості оформити своє право на спадщину у нотаріуса у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на спадкове нерухоме майно та у зв`язку із відсутністю у позивача документів, які підтверджують право власності на вищевказане нерухоме майно за спадкодавцем.

Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип,як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Враховуючи наведені обставини та фактично відсутність іншого способу захисту свого права на отримання спадщини та реєстрації права власності на майно після смерті брата, суд прийшов до висновку про можливість визнання права власності за позивачкою на спадкове майно, хоч і не оформлене за спадкодавцем у встановленому законом порядку, оскільки це є єдиний можливий спосіб захисту його порушених прав та подальшого оформлення спадкових прав на частину майна померлого брата.

За таких умов, розглядаючи справу в межах позовних вимог та враховуючи, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 було побудовано до 05.08.1992 року, належало спадкодавцю ОСОБА_4 , але за життя останій не отримав правовстановлюючі документи на домоволодіння, а спадкоємиця за законом позивач ОСОБА_3 спадщину після смерті брата прийняла, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати за нею право власності на 1/2 частині вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 392, 1216-1218, 1225, 1262, 1268 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 13, 81, 258-259. 265, 268. 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до статей 354-355 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 . адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Осаулова Н.А.

Повний текст виготовлено 11.11.2021 р.