Справа пр. №2/756/2349/21
У Х В А Л А

16 січня 2021 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Андрейчук Т.В., розглянувши матеріали позовної заяви та доданих до неї документів ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 4717490,79 грн.

27 листопада 2020 року позовна заява з додатками була передана судді Андрейчуку Т.В.

Суддя, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку.

Правила підсудності справ, які розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, визначені ст. ст. 26-32 ЦПК України.

Звертаючись до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, ОСОБА_1 керувалася правилами підсудності за вибором позивача, передбаченими ч. 8 ст. 28 ЦПК України, покликаючись на те, що місцем виконання договору позики від 30 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є Оболонський район м. Києва.

З цього приводу суддя вважає за необхідне зазначити таке.

До позовної заяви ОСОБА_1 долучено розписку від 30 березня 2016 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 45000,00 доларів США, у якості внеску в статутний капітал бізнесу, вказаного у партнерській угоді від 30 березня 2016 року, укладеній ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 випадку, якщо показники бюджету, обумовлені в партнерській угоді від 30 березня 2016 року, не будуть досягнуті до закінчення 2016 року хоча б на 50%, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 отримані кошти до закінчення другого кварталу 2018 року. Ця розписка є невід`ємною частиною партнерської угоди.

Стверджуючи, що згадана розписка засвідчує укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики від 30 березня 2016 року, позивач просила суд стягнути з відповідача заборгованість за цим договором позики у сумі 166288,00 доларів США, що еквівалентно 4717490,79 грн.

За приписами ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Таким чином, застосування цієї процесуальної норми для визначення підсудності справи можливе винятково у випадках, коли позов виник з договору, у якому його сторони визначили місце його виконання, або через особливість вчиненого правочину його можна виконати лише в певному місці.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачено ст. 532 ЦК України. При цьому слід ураховувати, що правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі, якщо така особливість не визначена (наприклад, п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності (п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних прав").

У розписці від 30 березня 2016 року не вказано місце повернення отриманих ОСОБА_2 коштів, а отже, і місце виконання договору, на підтвердження укладення якого видано вказану розписку. Також суддею не встановлено, що через свою особливість правочин, вчинений сторонами справи, можливо виконувати лише в Оболонському районі м. Києва.

Наведене свідчить, що підстави для звернення ОСОБА_1 до суду відповідно до правил підсудності, встановлених ч. 8 ст. 28 ЦПК України, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

На виконання положень ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддею 27 листопада 2020 року скеровано запит до комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр" Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) для отримання з Реєстру територіальної громади м. Києва інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

Згідно з отриманою судом інформацією місце проживання ОСОБА_2 не зареєстроване в м. Києві.

У зв`язку з цим суддею зроблено запит до ГУ ДМС в Дніпропетровській області для з`ясування зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача.

Згідно з відомостями, наданими суду ГУ ДМС в Дніпропетровській області, місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ).

Оскільки місце проживання відповідача не зареєстровано в Оболонському районі м. Києва, справа за позовом ОСОБА_1 згідно з положеннями ч. 1 ст. 27 ЦПК України, не підсудна Оболонському районному суду м. Києва.

Натомість справа належить до територіальної юрисдикції Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

За приписами ч. 1 ст. 378 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції.

Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Інтерпретація суті конструкції "суд, встановлений законом" викладена Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України". Так, ЄСПЛ наголосив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Правова позиція ЄСПЛ у вказаній справі дозволяє виокремити дві умови відповідності критерію "суд, встановлений законом": організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

З наведеного вище вбачається, що розгляд справи судом з порушенням правил територіальної юрисдикції є порушенням права особи на справедливий суд (ч. 1 ст. 6 Конвенції) та підставою для скасування ухваленого у справі рішення (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Згідно з ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Зважаючи на те, що справа згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України належить до територіальної юрисдикції (підсудна) Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, її слід надіслати на розгляд цьому суду.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в:

Надіслати справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за підсудністю на розгляд Ленінському районному суду м. Дніпропетровська у зв`язку з тим, що вказана справа не підсудна Оболонському районному суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Т.В. Андрейчук