Постанова

Іменем України

21 липня 2021 року

м. Київ

справа № 0915/2956/12

провадження № 61-2235св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,

представник заявника (стягувача) - ОСОБА_2 ,

суб`єкт оскарження - заступник начальника Тисменицької виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Коржак Богдан Богданович,

заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_3 ,

представник заінтересованої особи (боржника) - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Івано?Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Девляшевського В. А., Мелінишин Г. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Тисменицької виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Коржака Б. Б., заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_3 .

Скарга мотивована тим, що 27 серпня 2011 року між акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (далі - АБ «БРР») і приватним підприємством «Кала» (далі - ПП «Кала») було укладено кредитний договір, за умовами якого ПП «Кала» отримало кредит у розмірі 1 262 500,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 27 серпня 2011 року між АБ «БРР» і ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2011 року задоволено позов АБ «БРР» та стягнуто з ПП «Кала» заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2011 року у загальному розмірі 1 390 911,75 грн.

На виконання цього рішення суду 14 червня 2011 року Господарським судом Івано-Франківської області було видано судовий наказ № 1401.

Постановою заступника начальника Тисменицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Коржака Б. Б. було відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу від 14 червня 2011 року № 1401 про стягнення з ПП «Кала» на користь АБ «БРР» заборгованості у розмірі 1 390 911,75 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2012 року було задоволено позов АБ «БРР» та стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2011 року у розмірі 1 472 952,60 грн та судові витрати у розмірі 3 219,00 грн.

На виконання вказаного рішення суду 02 жовтня 2013 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист № 0915/2956/12.

Постановою заступника начальника Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Коржака Б. Б. від 06 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь АБ «БРР» заборгованості у розмірі 1 472 952,60 грн та судових витрат у розмірі 3 219,00 грн.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2020 року стягувача у виконавчому провадженні № 59716478 з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 1 240 085,10 грн замінено на нього.

Вважав, що відкривши два різні виконавчі провадження, державний виконавець повинен був проводити стягнення окремо по кожному виконавчому листу. Разом з тим, державний виконавець повністю стягнув заборгованість за судовим наказом від 14 червня 2011 року № 1401, при цьому не стягнувши жодних коштів за виконавчим листом від 02 жовтня 2013 року. Таким чином, з ОСОБА_3 залишаються не стягнутими проценти за користування кредитом у розмірі 221 059,89 грн та судові витрати у розмірі 3 219,00 грн. Однак державний виконавець постановою від 25 серпня 2020 року закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням.

На підставі вказаного просить суд визнати неправомірними дії заступника начальника Тисменицької виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Коржака Б. Б. щодо винесення постанови від 25 серпня 2020 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 та визнати цю постанову неправомірною і скасувати.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року у складі судді Гриньків Д. В. скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії заступника начальника Тисменицької виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Коржака Б. Б. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 серпня 2020 року ВП 59716478.

Визнано неправомірною і скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 25 серпня 2020 року ВП 59716478, якою закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що жоден із учасників виконавчого провадження із заявами про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з повним чи частковим погашенням заборгованості не звертався, а тому державний виконавець не міг зараховувати суми стягнень як погашення заборгованості у кількох виконавчих провадженнях, боржниками у яких є різні особи, та відповідно виносити постанову про закінчення виконавчого провадження.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано?Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалу Тисменицького районного суду від 19 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 420,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що виконавчий лист від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 240 085,10 грн фактично виконаний згідно з платіжних доручень від 13 березня 2020 року № 1140, від 16 березня 2020 року № 1144 і від 15 червня 2020 року № 2290. З урахуванням вказаного державним виконавцем правомірно закінчено виконавче провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним виконанням рішення суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Івано?Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження є відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником. Отже, якщо боржник ( ОСОБА_3 ) вважав, що при виконанні судового наказу від 14 червня 2011 року № 1401 одночасно виконано виконавче провадження зі стягнення боргу за виконавчим листом від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12, то він був зобов`язаний письмово повідомити про це державного виконавця, однак таких дій він не вчинив, тому державний виконавець не мав права самостійно зараховувати стягнення боргу за судовим наказом від 14 червня 2011 року № 1401 у зменшення боргу при здійсненні виконання за виконавчим листом від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2021 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 серпня 2011 року між акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (далі - АБ «БРР») і приватним підприємством «Кала» (далі - ПП «Кала») було укладено кредитний договір, за умовами якого ПП «Кала» отримало кредит у розмірі 1 262 500,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 27 серпня 2011 року між АБ «БРР» і ОСОБА_3 було укладено договір поруки, яким визначено, що поручитель за цим договором зобов`язаний у випадку невиконання боржником забезпеченого порукою зобов`язання нести перед банком солідарну відповідальність за основним зобов`язанням.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2011 року задоволено позов АБ «БРР» та стягнуто з ПП «Кала» заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2011 року у загальному розмірі 1 390 911,75 грн.

На виконання цього рішення суду 14 червня 2011 року Господарським судом Івано-Франківської області було видано судовий наказ № 1401.

Постановою заступника начальника Тисменицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Коржака Б. Б. було відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу від 14 червня 2011 року № 1401 про стягнення з ПП «Кала» заборгованості на користь АБ «БРР».

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2012 року було задоволено позов АБ «БРР» та стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2011 року у розмірі 1 472 952,60 грн та судові витрати у розмірі 3 219,00 грн.

На виконання вказаного рішення суду 02 жовтня 2013 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист № 0915/2956/12.

Постановою заступника начальника Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Коржака Б. Б. від 06 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь АБ «БРР».

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2014 року стягувача у виконавчому провадженні № 59716478 з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 замінено з АБ «БРР» на товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М».

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2018 року стягувача у виконавчому провадженні № 59716478 з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 замінено з товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» на ОСОБА_5 .

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2020 року стягувача у виконавчому провадженні № 59716478 з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 замінено зі ОСОБА_5 на ОСОБА_1 .

Постановою заступника начальника Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Коржака Б. Б. від 25 серпня 2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 6 цього Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності з законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З указаного вбачається, що підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження є саме факт виконання рішення суду у повному обсязі, а не вибіркових його частин на розсуд боржника.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною третьою статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Приймаючи оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець виходив із того, що виконавчий лист від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором виконаний згідно з платіжних доручень від 13 березня 2020 року № 1140, від 16 березня 2020 року № 1144 і від 15 червня 2020 року № 2290.

Колегія суддів вважає передчасним вказаний висновок державного виконавця про наявність підстав для закінчення провадження у справі, оскільки у пункті 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підставою для закінчення виконавчого провадження є фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Так, у справі, що переглядається, судом установлено, що Тисменицьким районним судом Івано-франківської області було видано виконавчий лист № 0915/2956/12 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у загальному розмірі 1 472 952,60 грн.

Разом з тим, згідно з платіжними дорученнями, зазначеними в оскаржуваній постанові державного виконавця від 25 серпня 2020 року, ПП «Кала» відповідно до судового наказу від 14 червня 2011 року № 1041 були сплачені наступні грошові кошти, а саме згідно з платіжним дорученням від 13 березня 2020 року № 1140 - 14 006,07 грн, згідно з платіжним дорученням від 16 березня 2020 року № 1144 - 1 181 964,87 грн та згідно з платіжним дорученням від 15 червня 2020 року № 2290 - 44 115,16 грн.

Тобто за вказаними платіжними дорученнями всього було сплачено 1 240 086,10 грн, у той час як згідно з виконавчим листом від 02 жовтня 2013 року № 0915/2956/12 з ОСОБА_3 підлягала стягненню заборгованість у розмірі 1 472 952,60 грн.

Суд апеляційної інстанції вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження внаслідок повного виконання судового рішення є законними та вчиненими у відповідності до вимог діючого законодавства.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції обґрунтовано скасував постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 25 серпня 2020 року, оскільки рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2012 року, яким з ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 472 952,60 грн, не можна вважати фактично виконаним.

У частині четвертій статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Однак, судом установлено, що жоден із учасників виконавчого провадження із відповідними заявами не звертався, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Отже, апеляційним судом було безпідставно скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, постанова апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а ухвала суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з Тисменицької виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 454,00 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Івано?Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року скасувати.

Ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року залишити в силі.

Стягнути з Тисменицької виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович