КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 757/6149/20 Головуючий у суді першої інстанції - Григоренко І.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4891/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Інвест Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаргона», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Джерело Фінанс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левінець Валентини Юріївни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича, Державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Кривошей Анастасії Анатоліївни, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інтер Кепітал Груп», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дерев`янко Вікторії Вікторівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича про визнання незаконними дій та визнання недійсним акту щодо приймання-передачі до статутного капіталу товариства нерухомого майна, про визнання наступних договорів недійсними, про визнання поділу квартири незаконним та скасування реєстраційних дій, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Фактор Інвест Плюс», ТОВ «Гаргона», ТОВ «ФК «Джерело Фінанс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Приватного нотаріуса КМНО Левінець В.Ю., Приватного нотаріуса КМНО Рогача В.В., Державного реєстратора Покровської РДА Дніпропетровської області Кривошей А.А. про визнання незаконними дій та визнання недійсним акту щодо приймання-передачі до статутного капіталу товариства нерухомого майна, про визнання наступних договорів недійсними, про визнання поділу квартири незаконним та скасування реєстраційних дій.

У грудні 2020 року відповідачі у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про припинення права власності, витребування частини майна із чужого незаконного володіння і відновлення становища, яке існувало до порушення.

Також у грудні 2020 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_6 про забезпечення позову, яка мотивована тим, що існує ризик, що ОСОБА_1 в подальшому може здійснити будь-яким чином відчуження квартири №76 , яка в даний час складається з квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 261,9 кв.м., що здійснювалось неодноразово при наявності судових ухвал, на які ОСОБА_6 посилається у зустрічній позовній заяві.

Вказувала, що зокрема, через Трускавецький районний суд здійснювалась спроба переоформлення квартири №76 в рамках цивільної справи №457/1242/19-ц про стягнення боргу з ОСОБА_1 .

Заявник вважає, що вищевказані дії позивачки у справі свідчать про її намір відчужити спірну квартиру, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів сторін, оскільки існує ризик продажу майна, яке є предметом позову, на користь третіх осіб. Тому ОСОБА_6 просила суд винести ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 та заборонити вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі, з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо вказаного об`єкту нерухомості, а також заборонити реєстрацію у вказаній квартирі будь-яких осіб.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом заборони розпорядження та заборони реєстрації у вказаній квартирі будь-яких осіб. В іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати таку ухвалу та винести нову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про вжиття заходів забезпечення позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що 19 січня 2021 року судом було прийнято ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, проте судом не було вирішено питання про повернення зустрічної позовної заяви та/або передачі такого позову на повторний авторозподіл, оскільки він не був прийнятий до спільного розгляду.

Вказує, що в оскаржуваній ухвалі не зрозуміло, заява про забезпечення позову подана до подання зустрічного позову, одночасно із ним чи після відкриття провадження.

Апелянт вважає, що судом хибно зазначено про наявність спору між сторонами, адже не вирішено питання про прийняття зустрічної позовної заяви, а первісний позов залишено без розгляду, відтак відсутній предмет зустрічного спору, а тому накладення арешту на спірну квартиру за зверненням відповідачки суперечить положення цивільного процесуального законодавства.

Апелянт вважає, що заява про забезпечення позову жодним чином доказово не обґрунтовується необхідністю вжиття заходів забезпечення позову на майно добросовісного набувача ОСОБА_1 , належних та допустимих доказів, які б свідчили про потенційний ризик неможливості виконання майбутнього судового рішення до такої заяви не надано. Крім того, у справі наявні докази того, що квартири за АДРЕСА_3 ніколи фактично не існувало та не існує, власниками якої себе позиціонують ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Крім того, учасники справи є обізнаними проте, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року у справі №757/40772/17-ц вже накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 . Заходи забезпечення вжиті судом в іншій справі тривають із 2018 року і до сьогодні, а ОСОБА_1 з дня придбання спірної квартири не вчиняла жодних дій, які б давали підстави заявляти додаткові заходи забезпечення та повторно накладати арешт на те ж саме майно.

Враховуючи вказане, апелянт вважає заходи забезпечення позову, що вжиті оскаржуваною ухвалою неспівмірними із заявленими позовними вимогами та передчасними, а їх вжиття призведе до порушення принципу щодо справедливого та ефективного балансу інтересів сторін, а тим більше за відсутності прийнятого судом зустрічного позову до розгляду разом із первісним позовом.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити. При цьому просив суд апеляційної інстанції при розгляді вказаної справи врахувати, що суд першої інстанції, вирішуючи подану 15 грудня 2020 року заяву відповідачки у справі ОСОБА_6 про забезпечення позову не врахував вимоги ЦПК України щодо співмірності заявленого учасником справи клопотання про вжиття заходів забезпечення позову та предмету спору за зустрічним позовом. Не врахував та не зазначив в ухвалі суд першої інстанції і ту обставину, що поданий 24 листопада 2020 року зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заявлений щодо частини квартири - АДРЕСА_3 , а заходи забезпечення позову вжиті щодо всього об`єкту нерухомого майна. Також в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції взагалі не міститься посилання на те, що вказані заходи забезпечення позову вживаються саме на забезпечення вимог за зустрічним позовом, провадження по якому і не було відкрито на час постановлення оскаржуваної ухвали. Тому, з урахуванням викладеного, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідачів у справі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , адвокат Князьська Н.А. до суду апеляційної інстанції не з`явилася та направила заяву про слухання справи у їх відсутність.

Інші учасники справи про дату, час та розгляд справи були повідомлені належним чином, однак на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, тому суд апеляційної інстанції з урахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи подану ОСОБА_6 заяву про забезпечення позову, мотивував судове рішення тим, що між сторонами у вказаній справі дійсно виник спір та існує ризик відчуження нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_3 , яке є предметом позову, на користь третіх осіб, а тому наклав арешт на зазначене нерухоме майно.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фактор Інвест Плюс», ТОВ «Гаргона», ТОВ «Фінансова компанія «Джерело Фінанс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левінець В.Ю., Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В., Державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Кривошей А.А. про визнання незаконними дій та визнання недійсним акту щодо приймання-передачі до статутного капіталу товариства нерухомого майна, про визнання наступних договорів недійсними, про визнання поділу квартири незаконним та скасування реєстраційних дій.

24 листопада 2020 року на адресу Печерського районного суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про припинення права власності, витребування частини майна із чужого володіння та відновлення становища, яке існувало до порушення. (а.с.1-13 т.3)

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року зазначену зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.71-75 т.3).

15 грудня 2020 року на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_6 про забезпечення позову, в якій остання просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 та заборонити вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі, з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо вказаного об`єкту нерухомості, а також заборонити реєстрацію у вказаній квартирі будь-яких осіб.

У частинах першій, другій статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості заходів забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Аналіз вище вказаних норм права та правових висновків викладених у постановах Верховним Судом свідчить проте, що суд забезпечуючи позов повинен враховувати співмірність заходів забезпечення позову та заявлених позовних вимог позивача.

Разом із тим, зі змісту оскаржуваної апелянтом ухвали вбачається, що суд першої інстанції розглянув заяву відповідачки ОСОБА_6 в межах позову поданого ОСОБА_1 , що підтверджується і самим текстом оскаржуваної ухвали, а також і подальшими процесуальними рішенням суду першої інстанції.

Так, вирішуючи 19 січня 2021 року, подану представником позивачки ОСОБА_1 , заяву про залишення поданого нею позову без розгляду, суд в указаній ухвалі скасував заходи забезпечення позову ( а.с.140 т.3).

Таким чином, із вказаних процесуальних рішення суду випливає, що ним було забезпечено позов ОСОБА_1 за заявою відповідачки ОСОБА_6 від 15 грудня 2020 року, що суперечить положенням ч.1 ст. 4 ЦПК України, згідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Будь яких посилань в оскаржуваній ухвалі суду на те, що ним розглядалася заява ОСОБА_6 про забезпечення саме зустрічного позову із врахуванням співмірності заявлених позовних вимог із вжитими заходами немає.

З урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року постановлена з порушенням норм процесуального законодавства та підлягає скасуванню.

При цьому, вирішуючи подану 15 грудня 2020 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову, колегія суддів доходить висновку про відмову у її задоволенні, оскільки доводи, викладені заявником у зазначеній заяві, не містять достатніх та обґрунтованих підстав для її задоволення.

Зокрема, в заяві відсутні мотиви щодо необхідності накладення арешту на квартиру, так як і відсутні обґрунтування, які підтверджували б реальний намір самої позивачки здійснити відчуження вказаної квартири. Посилання заявника на намір інших осіб - кредиторів ОСОБА_1 задовольнити свої вимоги за рахунок спірної квартири не підтверджує намір самої позивачки відчужити належне їй майно.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. 149,150, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволення заяви ОСОБА_6 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний тест постанови виготовлено 05 серпня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв