Березівський районний суд Одеської області
13.07.2021
Справа № 494/833/19
Провадження № 2/494/34/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року Березівський районний суд Одеської області

у складі: головуючого - судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Твердун Т.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи приватний нотаріус Швець Руслан Олегович і Березівський міжрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 20.06.2019 року вона отримала постанову про відкриття виконавчого провадження №59149704 від 20.05.2019 року старшого державного виконавця Березівського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Горака Ігоря В`ячеславовича, на підставі заяви про відкриття виконавчого провадження ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від №519 21.05.2018 року було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування на Акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», що зазначено у п.1.7 Статуту АТ КБ «ПриватБанк». З вказаної постанови від 20.06.2019 року вона дізналась, що ПАТ КБ «Приватбанк» просить прийняти на виконання виконавчий напис №17728, виданий 31.10. 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., на підставі якого стягнути з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 49978, 57 грн., та витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800 грн. При ознайомлені 24.06.2019 року з виконавчим провадженням №59149704 від 20.05.2019 року їй стало відомо, що стягнення проводяться на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. від 31 жовтня 2017 року на підставі ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат». Також їй стало відомо, що виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №17728 від 31 жовтня 2017 року, вчинений на підставі несплаченої в строк за Кредитним договором №б/н від 26.12.2013 року, строк за який проводиться стягнення 1379 днів, а саме з 26.12.2013 року по 05.10.2017 року. Сума, що підлягає стягненню, складає 49978, 57 грн., з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4790 грн., за відсотками у розмірі 42332, 45 грн., по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн., по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 2356, 12 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису у сумі 1800 грн. До цього часу вона жодних листів чи повідомлень на мою адресу від нотаріусу чи банку не надходило. Крім того, зазначає, що я ніяких кредитних договорів з АТ КБ «ПриватБанк» не укладала, у зв`язку з цим, 24.06.2019 року нею на адресу для листування відповідача було надіслано запит на інформацію, в якому просила відповідно до Закону України «Про звернення громадян» розглянути даний запит та надати інформацію, яка перебуває у розпорядженні відповідача, а саме належним чином засвідчені копії документів:кредитний договір Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» з ОСОБА_1 №б/н від 26.12.2013 року,копії додаткових угод до Договору, або інших документів, які б містили інформацію про зміну відсоткових ставок, докази про сповіщення або ознайомлення її з відповідними змінами до умов Договору, розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.12.2013 року за період з 26.12.2013 року по теперішній час, розрахунок руху надходження та списання коштів з її карткового рахунку за період з 26.12.2013 року по теперішній час та графік платежів по погашенню заборгованості.Однак до теперішнього часу відповідь вона не отримала.Також зазначає, що жодних кредитних договорів з АТ КБ «ПриватБанк» вона не укладала. Про існування Кредитного договору без номера від 26.12.2013 року, який став підставою для вчинення виконавчого напису, нічого не знала. 26.12.2013 року між нею та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку

З вказаним виконавчим написом вона не згодна у повному обсязі, вважає його незаконним та необґрунтованим, який не підлягає виконанню. Нотаріус не дотримався актів законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів нотаріусом на документах, які свідчать про безспірність заборгованості. У зв`язку з цим, просить визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 31 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №17728 щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 49 978, 57 грн. на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 768.40 грн. а справу розглядати за її відсутністю.

Відповідач, будучи належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився та про причини своєї неявки суду не повідомив, однак своїм відзивом на позов просить відмовити у його задоволенні.

Треті особи, також будучи належно повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, при цьому своїми заявами просять справу розглядати без їх участі.

За правилами ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Учасників справи відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Позивач у поданій до суду заяві просить справу розглянути у його відсутність. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність в порядку заочного розгляду та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Вказаний Перелік документів містить вичерпні підстави для вчинення виконавчого напису і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно п.1.1 даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Згідно п.1.2 перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172.

Відповідно до п.1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Відповідно до ст.89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Наведені норми чинного законодавства свідчать, що нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою КМ України №1172, чи подані всі передбачені цим Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з вичерпним Переліком документів нотаріус вправі вчинити виконавчий напис лише для:

п.1 - стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно;

п.3 - стягнення заборгованості, що випливає з відносин, пов`язаних з авторським правом;

п.4 - стягнення заборгованості з батьків або осіб, що їх замінюють, за утримання дітей у закладах освіти;

п.5 - стягнення заборгованості з батьків або осіб, що їх замінюють, за утримання дітей і підлітків в загальноосвітніх школах і професійно-технічних училищах соціальної реабілітації;

п.6 - стягнення за диспашею;

п.7 - стягнення заборгованості з військовослужбовців, звільнених з військової служби, і військовозобов`язаних після закінчення зборів;

п.8 - повернення об`єкта лізингу;

п.9 - стягнення заборгованості з орендної плати за користування державним та комунальним майном;

п.10 - стягнення за чеками, не оплата яких посвідчена нотаріусами;

п.11 - стягнення заборгованості за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку.

Згідно з п.283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

Пунктом 286 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи надано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Стаття 256 ЦК України визначає строк позовної давності як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п.3.1 гл.16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється в межах цього строку (п.3.3 гл.16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Так, відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п.3.3 гл.16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), тобто з дня, коли стягувач (кредитор) дізнався або повинен був дізнатися про те, що його право на належне виконання зобов`язання боржником порушено.

Строк, пропущений стягувачем навіть з поважних причин, не може бути поновлений нотаріусом. Пропуск стягувачем строку давності не позбавляє його права на звернення до суду з відповідним позовом.

При цьому виконавчий напис вчинено за період з 26.12.2013 року по 5.10.2017 року (а.с.19).

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» №2 від 31.01.92 року при вирішення справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачою відповідно до Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.

Пунктом 8 зазначеної вище постанови роз`яснюється, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення.

У п.10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 7.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимогі та у виконавчому написі.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком №1172, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Так, у постанові Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком №1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). При цьому лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає виконавчий напис вчинено із порушенням норм чинного законодавства.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 1054 ЦК України передбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст.ст.526,610,611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що 20 травня 2019 року старшим державним виконавцем Березівського міжрайонного відділу ДВС було прийняте рішення про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом приватного нотаріуса Швець Р.О. №17728 від 31 жовтня 2017 року про стягнення з позивачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 49978,57 грн. і судового збору 1800 грн. (а.с.15).

Із запита на інформацію від 24 червня 2019 року убачається, що позивачка зверталася до відповідача з приводу надання інформації щодо заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2013 року з наданням відповідних доказів, які б свідчили про наявність або відсутність боргу (а.с.16).

Згідно ухвал суду від 12 грудня 2019 року та 23 листопада 2020 року щодо витребування доказів для підтвердження наявності або відсутності заборгованості позивачки, відповідачем жодної відповіді не надано (а.с.59,104).

Статтею 516 та ч.2 ст.517 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, aлe якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням; боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов?язанні.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст.77 ЦПК України регламентує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

З наведених норм процесуального закону свідчить, що сторона, а в даному випадку відповідач, який не з`явився у судове засідання та на якого покладався тягар доведення своїх заперечень, повинен був під час розгляду цієї справи обґрунтувати з наданням відповідних належних доказів наявність обставин, що з достовірністю могли б підтвердити його матеріально-правові заперечення проти позову та наявність необхідних умов для покладання на позивача юридичної відповідальності.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року роз`яснюється, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Незважаючи на встановлений процесуальним законом порядок доказування та не звертаючи увагу на вимоги ст.ст.12,13 ЦПК України, відповідач не обґрунтував своє заперечення та, взагалі, своє ставлення до вимог позову, які могли б мати юридичне значення для вирішення справи відповідно до положень ст.263 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Слід також зазначити, що згідно положень ст.ст.76,95 ЦПК України, доказами, як це зазначається вище, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які що мають значення для вирішення справи; письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31 січня 1992 року роз`яснюється, що при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 34,36,87,88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актом з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом або договором встановлено інший строк давності - не минув цей строк.Таким спеціальним нормативним актом є постанова Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Відповідно до п.1 цього нормативного акту для виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає право звернення стягнення на заставлене майно, і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення.Тому безспірність в розумінні ст.88 ЗУ «Про нотаріат» є не доведеність боргу, що є елементом судового процесу, а факт існування між кредитором та боржником правовідносин, при яких вважається (презумується) наявність боргу, а документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим КМУ - не письмові докази наявності боргу, а докази наявності згаданих вище правовідносин.Дана позиція повністю відповідає Правовій позиції Верховного Суду України, викладеної в його постанові від 20.05.2015 р. №6-158цс15 від 20 травня 2015 року та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.05.18 р. справа №307/1580/17 провадження №61- 5271св18 від 17 травня 2018 року. Аналогічної позиції дотримувався і Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в своїх ухвалах від 9 вересня 2015 року по справі №490/2908/15-ц та від 18 травня 2016 року по справі №6-6347св15, де вказав, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,264 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи приватний нотаріус Швець Руслан Олегович і Березівський міжрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем 31 жовтня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за №17728 щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 49 978 грн. 57 коп. на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного Товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно пункту 15 та підпункту 15.5 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач - АТ «КБ «ПриватБанк» м.Київ вул.Грушевського, 1Д, 01001.

Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, м.Київ вул.Лютеранська,3, 01001, і Березівський міжрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, м.Березівка вул.Грушевського,10, 67300.

Повне рішення складено 19 липня 2021 року.

Суддя: