Номер провадження: 22-ц/813/7118/21
Номер справи місцевого суду: 522/2193/21
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відсутність учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2021 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш дом», Департамент архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном,

встановив:

04.02.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш дом» (далі ТОВ «Фірма «Наш дом»), Департамент архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (а.с.1-9).

Так, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні майном, яке належить йому на праві приватної власності, шляхом приведення квартири АДРЕСА_1 до попереднього стану, відповідно до технічного стану та цільового призначення приміщень на час введення будинку АДРЕСА_2 в експлуатацію та здійснення демонтажу обладнаного санвузла на площі кухні за власні кошти.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Максимець О.Б. (а.с.58-65) просив суд:

заборонити ОСОБА_3 проводити ремонтні роботи з переобладнання кухні під санвузол за адресою: АДРЕСА_3 ;

встановити заборону на відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, а саме квартири АДРЕСА_4 .

Заяву було обґрунтовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або ускладнити виконання рішення суду у майбутньому, крім того вважав, що відповідач може вжити заходи щодо ухилення від виконання рішення суду, зокрема, шляхом переоформлення квартири на інших осіб.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2021 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Максимця О.Б. про забезпечення позову було відмовлено (а.с.72-74).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2021 року, та просить ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі (а.с.77-82).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було обрано колегію у складі головуючого судді Сегеди С.М. та суддів-членів Гірняк Л.А. і Комлевої О.С. (а.с.117).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 березня 2021 року провадження у справі було відкрито, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 119-120).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2021 року підготовку справи до розгляду було закінчено, справу призначено до розгляду на 14 липня 2021 року на 12 год. 30 хв. (а.с.121-122).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином сповіщені, у тому числі апелянт ОСОБА_1 - через свого представника адвоката Максимця О.Б., та відповідач ОСОБА_2 , який за зазначеним місцем проживання відсутній (а.с.123а - 129).

Крім того, представник апелянта адвокат Максимець О.Б. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності апелянта (а.с.135-137).

Враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, , у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці з 13.07. по 16.07.2021 року, вказана суддя була замінена на суддю Цюру Т.В., що підтверджується Розпорядженням № 2849 від 13.07.2021 року та протоколом автоматизованого перерозподілу справи між суддями Одеського апеляційного суду від 13.07.2021 року (а.с.130-133).

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 23.07.2021 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Максимця О.Б. про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно виходив із того, що в заяві про забезпечення позову заявник не навів доказів, чому не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також заявник не зазначив доказів, що існує реальна загроза невиконання рішення суду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.150 ППК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, ю передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Таким чином, інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 4 та п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, відповідно до п.10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як вбачається із позовної заяви позивача ОСОБА_1 , він поставив перед судом питання про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні майном, яке належить йому на праві приватної власності, шляхом приведення квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 до попереднього стану, відповідно до технічного стану та цільового призначення приміщень на час введення будинку в експлуатацію та здійснення демонтажу обладнаного санвузла на площі кухні за власні кошти.

В заяві про забезпечення позову представник позивача просив заборонити ОСОБА_2 проводити ремонтні роботи з переобладнання кухні під санвузол за адресою: АДРЕСА_3 , а також встановити заборону на відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а саме квартири АДРЕСА_4 .

Зазначені обставини свідчать про те, що предметом спору є саме переобладнання відповідачем ОСОБА_2 кухні під санвузол в квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , яке на думку позивача є незаконним, а тому забезпечення позову в цій частині є нічим іншим як вирішення спору по суті, що на даній стадії є незаконним.

Що ж стосується вимог про встановлення заборони на відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а саме квартири АДРЕСА_4 , то вжиття таких заходів забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами і може призвести до порушення прав ОСОБА_2 як власника квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , що також в даному випадку є недопустимим.

Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, який просить заявник, призведе до втручання у право власності відповідача та порушить баланс інтересів.

При цьому слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини свого звернення із такою заявою.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необгрунтованими.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

У відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/1570/20 від 18 травня 2021 року, провадження № 12-90гс2, постанова суду апеляційної інстанції після перегляду судового рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, п.1 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра