ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Харків

справа №640/12266/16-ц

провадження №22-ц/818/378/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря:.Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування служби у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування служби у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року у складі судді Бородіної Н.М.,-

в с т а н о в и в:

09 серпня 2016 року ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_5 ) звернулася до суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила позбавити відповідача батьківських прав у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_6 та заборонити йому будь які контакти з позивачем та дитиною або обмежити до телефонних розмов, на підставі вагомої загрози моральному, фізичному та духовному здоров`ю останніх.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що з боку відповідача по відношенню до позивача було вчинено акт насилля у 2013 році, за результатом якого останній було встановлено діагноз струс головного мозку. Також, судом не враховано письмові пояснення ОСОБА_7 та показання свідка ОСОБА_8 , який був допитаний у судовому засіданні 18.10.2019 року щодо поведінки відповідача по відношенню до ОСОБА_1 а також, що факт побиття позивача було підтверджено самим відповідачем. Також судом не взято до уваги, що ОСОБА_2 , будучи носієм туберкульозу, ігноруючи здоров`ям позивача заразив її на цю інфекційну хворобу. На час ухвалення оскаржуємого рішення відповідачем не надано належних доказів того, що він остаточно вилікувався і може контактувати з дитиною без загрози для її життя та здоров`я.

Також зазначає, що ОСОБА_2 не бере участь у вихованні та матеріальному забезпечення дочки, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, яка складала суму 52729,43 грн., і лише в січні 2019 року відповідач сплатив в рахунок погашення заборгованості по сплаті аліментів суму 48700,00 грн., після того як було відкрито кримінальне провадження порушене за фактом ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що безсумнівних доказів які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками позивачем суду не надано, а також судом враховано відносини, що склалися між батьками дитини, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, та те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 ( т. 1а.с. 5).

З березня 2015 року сторони мешкають окремо. Дитина мешкає разом із позивачем у АДРЕСА_1 , що не спростовується відповідачем.

На підставі виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Харкова 26.06.2015 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів щомісяця, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину, починаючи з 18.03.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.( т.1.а.с. 17).

Згідно розрахунків заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів заборгованість останнього перед позивачем складає:

- станом на 01.08.2016 року - 15473,08 грн. ( т.1.а.с. 18);

- станом на 31.12.2017 року - 41140,02 грн. ( т.1.а.с. 173);

- станом на 31.03.2018 року - 52729,43 грн. ( т.1.а.с. 18):

- станом на 30.05.2020 року - 6633,79 грн.(т.2.а.с.194 195).

До матеріалів справи позивачем додано копії медичних довідок щодо обстеження та інформація щодо стану здоров`я ОСОБА_9 , 2011 року народження ( т.1.а.с.212-217).

В матеріалах справи наявні копії квитанції за період лютий 2016 квітень 2017 року про перерахування коштів на поповнення карткового рахунку ОСОБА_1 , відправником коштів зазначено ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 54-73), медичні довідки про проходження ОСОБА_2 рентгеноскопічних досліджень ( т.1 а.с. 77-80),

З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що ОСОБА_2 з грудня 2017 року має постійну роботу та заробіток (т.2 а.с. 94,196,200).

Згідно висновку органу опіки та піклування Прилуцької міської ради, батько мешкає окремо від дитини, стосунки не підтримує, матеріальної допомоги не надає, не цікавиться життям дитини, не сплачу аліменти, вихованням дитини займається мати, у зв`язку з чим орган опіки та піклування Прилуцької міської ради вважає за можливе порушити клопотання про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_6 ( т. 1 а.с. 15).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач не приймає участі у житті дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з дитиною. Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача вимагають інтереси дитини.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно дост.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 2ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24 червня 2020 року у справі № 344/6374/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані до суду першої письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, а також враховуючи позицію відповідача, який заперечував проти задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача інтересу до дитини.

Позивачкою не надано доказів, що свідчать про свідоме нехтування ОСОБА_2 обов`язками щодо виховання дитини.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, навівши обґрунтовані мотиви, оскільки він складений без участі відповідача, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Доводи ОСОБА_1 щодо ухилення відповідача від виховання, матеріального забезпечення та утримання дитини, колегія суддів також вважає недоведеними та такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме інформацією щодо працевлаштування відповідача, а також про сплату ним значної частини заборгованості по сплаті аліментів на утримання дочки, що також свідчить про його бажання брати участь у матеріальному забезпечення дитини.

Таким чином позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дочки відповідає як найкращим інтересам дитини, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, їм надана належна правова оцінка, висновків суду вони не спростовують. Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 13 січня 2021 року.