ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1145/21 Справа № 201/2927/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а:

У березні ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, мотивуючи його тим, що 04 вересня 2018 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕПТ ФІНАНС» (далі- ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС») було укладено договір відступлення права вимоги.

Зазначала, що за умовами вказаного договору вона набула права кредитора за кредитним договором №166-05/в від 29 липня 2005 року, згідно з яким ОСОБА_3 отримала у банку кредит в розмірі 70 000 доларів США на строк до 28 липня 2020 року і прийняла на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,00% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до умов кредитного договору. Вказувала, що 04 вересня 2018 року між нею та ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» був укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №166-05/в/1 від 29 липня 2005 року, посвідчений 04 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. та зареєстрований в реєстрі за №573 (відступлення права вимоги за іпотечним договором №166-05/в/1 від 29 липня 2005 року, що укладений в забезпечення зобов`язань за кредитним договором.

За умовами наведеного договору відступлення права вимоги за іпотечним договором товариство відступило, а вона набула замість нього право одержати, переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_3 , в порядку, визначеному іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, тощо), які випливають з умов кредитного договору та/або Іпотечного договору за рахунок майна, яке передано в іпотеку відповідно до іпотечного договору, а саме: 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м, у фактичному користуванні та складається з літ.А-1 цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ.Б навіс, №118 споруди, огорожі, І замощення (далі 1/2 частина домоволодіння).

Посилаючись на те, що позичальник допустила порушення умов кредитного договору у зв`язку з чим вона, відповідно до застереження у іпотечному договорі, 14 березня 2019 року зареєструвала за собою право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м, у фактичному користуванні та складається з літ.А-1 цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ.Б навіс, №118 споруди, огорожі, І замощення, втім ОСОБА_4 продовжує там проживати та добровільно не звільняє домоволодіння, а тому просила суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_3 з домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відсутні правові підстави для задоволення позову, що безпідставно залишено судом першої інстанції без уваги. Наголошувала на тому, що ніхто не може бути примусово позбавленим житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правомочності власника не є абсолютними. Наполягала на тому, що вона оскаржує реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 та зазначала про те, що на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

31 грудня 2020 року позивач ОСОБА_2 надавала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначала, що вона є власником спірного домоволодіння та її права на вільне користування порушуються відповідачем.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 04 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» було укладено договір відступлення права вимоги.

За умовами вказаного договору позивач ОСОБА_2 набула відносно ОСОБА_4 прав кредитора за кредитним договором №166-05/в від 29 липня 2005 року, згідно з яким ОСОБА_4 отримала у банку кредит в розмірі 70 000 доларів США на строк до 28 липня 2020 року і прийняла на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,00% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до умов Кредитного договору.

Того ж дня, 04 вересня 2018 року, між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК«ДЕПТ ФІНАНС» був укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №166-05/в/1 від 29 липня 2005 року, посвідчений 04 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. та зареєстрований в реєстрі за №573 (відступлення права вимоги за іпотечним договором №166-05/в/1 від 29 липня 2005 року), що укладений в забезпечення зобов`язань за кредитним договором.

За умовами наведеного договору відступлення права вимоги за іпотечним договором ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» відступило, а ОСОБА_2 набула замість нього право одержати, переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_4 , в порядку, визначеному іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, тощо), які випливають з умов кредитного договору та/або іпотечного договору за рахунок майна, яке передано в іпотеку відповідно до Іпотечного договору, а саме: 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м, у фактичному користуванні та складається з літ.А-1 цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ.Б навіс, №118 споруди, огорожі, І замощення.

У зв`язку з наведеним та ігноруванням ОСОБА_4 можливості добровільного погашення заборгованості за кредитним договором на користь позивачки, ОСОБА_2 було здійснено звернення стягнення на вказане нерухоме майно відповідно до застереження у іпотечному договорі.

14 березня 2019 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м, у фактичному користуванні та складається з літ.А-1 цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ.Б навіс, №118 споруди, огорожі, І замощення (а.с.30-32).

З моменту реєстрації права власності на домоволодіння позивачка неодноразово пропонувала відповідачці звільнити домоволодіння і надати доступ до нього, направила на відомі позивачці адреси мешкання та реєстрації відповідачки, а саме: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , вимогу про добровільне звільнення 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.58-79).

Проте і після направлення письмових вимог про звільнення домоволодіння, відповідачка не звільнила добровільно домоволодіння та продовжує там фактично проживати, чим продовжує порушувати права позивачки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що вони законні та обґрунтовані, а її права, як власника 1/2 частини домоволодіння, порушуються відповідачем та підлягають судовому захисту саме в обраний нею спосіб.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

Зокрема, частинами першою, другою статті 109 ЖК УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

В частині третій статті 109 ЖК УРСР визначено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 1322 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ПАТ Платинум Банк, правонаступником якого є ОСОБА_2 , у лютому 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року позовні вимоги ПАТ Платинум Банк, правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволені частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 1212 кв.м, у фактичному користуванні з належними будівлями та спорудами та в цілому складається з: літ.А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ.Б - навіс, №1-18 - споруди, огорожі, І-замощення, яке належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівля продажу від 29 липня 2005 року, шляхом реалізації з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості в сумі: 62 780,28 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1 505 753 грн.60 коп.) та 34 632 грн.07 коп., в тому числі по кредиту 52 158,34 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1 250 991 грн. 71 коп.); по відсотках 10 621,94 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 254 761 грн. 92 коп.); по щомісячній комісії 24 730 грн.99 коп.; по пені 9 901 грн.08 коп., шляхом проведення публічних торгів з продажу предмета іпотеки, за ціною, яка встановлюється на рівні цін, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року». В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року залишено без змін.

Рішення набрало законної сили.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином судовим рішенням визначено, що на правовідносини про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 цього Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Реєструючи за собою право власності на предмет іпотеки ОСОБА_2 фактично скористались позасудовим способом захисту прав, в той час коли банк, правонаступником якого вона є, обрав судовий захист своїх порушених прав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 2930 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 3437 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v.Romania), заява №38155/02.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у частині другій статті 2 ЦПК України, згідно з якою суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v.Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11.

Крім того, 03 червня 2014 року прийнято Закон України №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Колегія суддів звертає увагу на те, що право власності на спірне житлове приміщення набуто позивачем на підставі іпотечного договору після укладання договору про відступлення прав вимоги за ним, тобто позивач була обізнана про те, що відповідач зареєстрована та проживає у спірному житловому приміщенні.

Та бере до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) та зазначає, що у справі, яка розглядається, позивач ОСОБА_2 , реєструючи за собою право власності на предмет іпотеки, знала про проживання в ньому відповідача та з однієї сторони набула охоронюване законом право на мирне володіння майном, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляються відповідач від свого права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, в порядку розподіл судових витрат з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 261 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкоду користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 261 грн.20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.