ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року м. Чернівці Справа № 726/1099/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичана А. І.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.,

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Мар`ян Іван Степанович на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року про повернення заяви (головуючий у 1-й інстанції Байцар Л.В.),-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною і повернуто позивачу. Ухвала мотивована тим, що до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 , який не є власником транспортного засобу, а довіреністю від 08.08.2019 року, від власника автомобіля громадянина Румунії ОСОБА_3 , видана для можливості представляти інтереси останнього лише в страхових компаніях щодо страхових виплат.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Мар`ян Іван Степанович, подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на порушення судом норм процесуального права.

Доводи скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 має право звертатися до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки є правомірним і законним володільцем

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/23/21

транспортного засобу марки «ВМW Х5» д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію, довіреністю від 06 грудня 2018 року та від 08.08.2019 року, яка була надана суду першої інстанції.

Відповідно до довіреності від 08.08.2019 року, ОСОБА_1 надається право уповноваження представлення інтересів ОСОБА_3 з питань отримання компенсації за заподіяну шкоду транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та надано право подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання повноважень, включаючи заяви, скарги, одержання грошових сум, а також виконання всіх інших дій та формальностей пов`язаних з цією довіреністю.

Крім того, згідно довіреності від 06.12.2018 року ОСОБА_4 уповноважила позивача на отримання компенсації за спричинені збитки під час дорожньо-транспортної пригоди.

Посилається на те, що за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документу на транспортний засіб, законність володіння таким транспортом презюмується, тому суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про повернення ОСОБА_1 позовної заяви, оскільки саме ОСОБА_1 на час ДТП був володільцем автомобіля та має право на звернення до суду щодо відшкодування шкоди.

В порушення вимог процесуального права суд першої інстанції, встановивши,3 що позовну заяву подано без додержання вимог викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України мав би постановити ухвалу про залишення позовної заяви без руху, для можливості усунення недоліків, а не повертати позовну заяву.

Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені у пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не являється власником транспортного засобу марки «ВМW Х5» д.н.з. НОМЕР_1 , а довіреністю від 08.08.2019 року ОСОБА_5 уповноважив позивача представляти його інтереси лише у страхових компаніях щодо страхових виплат.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом установлено, що 26 травня 2018 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mitsubisi Pajero, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки BMW X5, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він керував автомобілем BMW X5, номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, тому має право на отримання відшкодування завданої вказаному майну шкоди.

При цьому, ОСОБА_1 у позовній заяві визначив себе у статусі позивача, а не представника ОСОБА_3 , як власника автомобіля.

Визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу; натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 607/6092/18 (провадження № 14-483цс18), від 05 червня 2019 року у справі № 607/6865/2018 (провадження № 14-212цс19).

Колегія суддів зазначає, що позивач лише обґрунтовує позовні вимоги порушенням відповідачем його прав, однак встановлення наявності чи відсутності порушення таких прав, характеру такого порушення, наявності чи відсутності у позивача речового права на нерухоме майно щодо якого виник спір здійснюється судом під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження.

Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Право кожного на судовий захист закріплено також у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, Суд тлумачить пункт 1 статті 6 Конвенції як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, які надаються сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи наведене, з урахуванням положень статті 129 Конституції України, пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія суддів вважає, що ухвала Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року є такою, що порушує право заявника на доступ до правосуддя, а тому не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки оскаржуване рішення підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України не проводиться.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року, справа №145/1330/17.

Керуючись статтями 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Мар`ян Іван Степанович, задовольнити.

Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2020 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 січня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак