Справа № 130/545/20
Провадження № 22-ц/801/1955/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 рокуСправа № 130/545/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді - доповідача),

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року, ухвалене в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Шепеля К.А., дата складення повного тексту рішення 29 травня 2020 року,

встановив:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 травня 2014 року відповідач взяв у позивача в борг 245000 грн, які зобов`язався повернути до 15 травня 2015 року.

Сторони домовилися, що договір позики є безпроцентним, а виконання зобов`язання з повернення позики забезпечується заставою належного позичальникові майна з укладенням відповідного договору.

В якості забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором позики 15 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець передає в заставу іпотекодержателю нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 440,9 кв.м., житловою площею 128,5 кв.м. по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 1181987 грн.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, у зв`язку із чим 18 травня 2015 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про передання ОСОБА_2 заяви з вимогою про повернення взятих в борг коштів, яка отримана відповідачем отримав 21 травня 2015 року.

15 червня 2015 року відповідач повідомив нотаріуса, що висуває свої заперечення проти вимог ОСОБА_1 щодо стягнення боргу за договором позики та просить не вчиняти будь-яких нотаріальних дій щодо предмету іпотеки.

29 вересня 2015 року ОСОБА_2 підписав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатись належним йому на праві власності житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, на якій він розташований, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :00:001:1667.

В подальшому позивач продав вищевказане нерухоме майно третій особі. ОСОБА_2 звернувся до суду з приводу визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

На підставі постанови Апеляційного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 повернуто у власність відповідача.

Разом з тим на даний час відповідач не повернув позивачу взяті за договором позики грошові кошти.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 , на його користь 245000 грн боргу за договором позики та 35361 грн - 3% річних від невиплаченої суми боргу.

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договором позики від 15 травня 2014 року грошові кошти в сумі 245000 (двісті сорок п`ять тисяч) грн та три відсотки річних від невиплаченої суми боргу за період з 16 травня 2015 року по 2 лютого 2020 року в сумі 35361 (тридцять п`ять тисяч триста шістдесят одну) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в сумі 2803 (дві тисячі вісімсот три) грн 62 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зі змісту договору позики вбачається отримання відповідачем 15 травня 2014 року (пункт 1 договору) від позивача грошових коштів у сумі 245000 грн у борг та встановлено обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу не пізніше 15 травня 2015 року, що ним зроблено не було.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Пилипчука В.О. про перегляд заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року в цивільній справі № 130/545/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кошти в розмірі 245000 грн. за договором позики від 15 травня 2014 року позивачем ОСОБА_1 передано йому лише 10 липня 2015 року, про що ним була видана відповідна розписка. Однак, у зв`язку із неможливістю вчасно повернути зазначені кошти, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 березня 2017 року в цивільній справі № 130/3043/16-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 254705 грн. боргу. Вважає, що у зв`язку із стягненням коштів за рішенням суду від 03 березня 2017 року в цивільній справі № 130/3043/16-ц, у нього відсутній борг, оскільки будь-яких інших коштів за іншими договорами від ОСОБА_1 він не отримував. Поряд з цим, вказує на відсутність будь-яких інших належних і допустимих доказів отримання ним коштів за договором позики від 15 травня 2014 року раніше. Крім того, просив застосувати строки позовної давності.

20 вересня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Федоренко П.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що відповідач позичав у позивача грошові кошти два рази, зокрема за договором позики від 15 травня 2014 року на суму 245000 грн. та 10 липня 2015 року в сумі 10000 дол. США, які оформлені борговою розпискою. Вказує, що рішенням суду від 03 березня 2017 року в цивільній справі № 130/3043/16-ц було повернуто лише кошти саме за борговою розпискою від 10 липня 2015 року в сумі 254705 грн. Зазначає, що кошти в розмірі 245000 грн. за договором позики були передані в день підписання угоди, про що зазначено в самому договорі. Поряд з цим, заперечує щодо застосування строків позовної давності, оскільки вважає їх не пропущеними.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з копією договору позики від 15 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Богутенко О.В., реєстровий №547, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність 245000 грн. Сторони домовилися, що договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 15 травня 2015 року, при цьому повернення позики може бути здійснено позичальником у будь-який спосіб та без обмежень поточними строками; виконання зобов`язання з повернення позики забезпечується заставою належного позичальникові майна з укладенням відповідного договору (а.с.15-16).

Відповідно до копії договору іпотеки від 15 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Богутенко О.В., реєстровий №550, ОСОБА_3 передав у заставу ОСОБА_1 належний йому на праві власності житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :00:001:1667 як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 15 травня 2014 року. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки 1181987 грн. (а.с.17-20).

Згідно з копією заяви від 18 травня 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Жмеринського районного нотаріального округу Богутенко О.В., щоб вона передала ОСОБА_2 вимогу усунути порушення виконання зобов`язання про повернення йому 245000 грн (а.с.21).

Відповідно до листа приватного нотаріуса Жмеринського районного нотаріального округу Богутенко О.В. від 18 травня 2015 року вона надіслала на адресу відповідача повідомлення про необхідність виконання зобов`язання за договором позики від 15 травня 2014 року (а.с.22). Як видно з копії поштових повідомлень, листи нотаріуса відповідачем були отримані в травні 2015 року (а.с.23, 24).

Згідно з копією довіреності від 29 вересня 2015 року, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 продати за ціну та на умовах на свій розсуд належний йому житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :00:001:1667, а також учиняти будь-які дозволені законодавством правочини щодо цього майна, в тому числі попередні договори, договори купівлі-продажу (а.с.32).

Відповідно до копій договорів купівлі-продажу від 7 жовтня 2015 року та копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 від імені ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив житловий будинок та земельну ділянку що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.25-31).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 509 ЦК України між сторонами виникло зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Досліджуючи договір позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Встановивши, що договір містить умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення до певної дати, а також дату передач і грошей, зокрема в день укладення договору, а саме 15 травня 2014 року, а відповідачем належними і допустимими доказами в силу ст. 204 ЦК України не спростовано факт укладення вказаного договору, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про укладеність договору та передачу грошових коштів в день його підписання.

Належних і допустимих доказів, щодо отримання грошових коштів частинами та/або пізніше підписання договору позики, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги, про те, що у зв`язку із стягненням коштів за рішенням суду від 03 березня 2017 року в цивільній справі № 130/3043/16-ц, у нього відсутній борг перед позивачем, оскільки будь-яких інших коштів за іншими договорами від ОСОБА_1 він не отримував, не заслуговує на увагу, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів цивільної справи № 130/3043/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, яка витребувана судом апеляційної інстанції для огляду, вбачається, що предметом справи була боргова розписка від 10 липня 2015 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах вищезазначеної справи, про отримання ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_1 10000 тис. доларів США, тоді як, предметом даної цивільної справи , є договір позики від 15 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Богутенко О.В., реєстровий №547, згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність 245000 грн.

З огляду на викладене, вбачається, відмінність отриманої ОСОБА_2 у ОСОБА_1 суми, зокрема 10000 тис. доларів США та 245000 тис. грн., а також дати їх отримання 10 липня 2015 року та 15 травня 2014 року відповідно, що підтверджує отримання відповідачем в борг у позивача грошових коштів за двома різними угодами.

Водночас, рішенням від 03 березня 2017 року в цивільній справі № 130/3043/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 264705,00 грн, що еквівалентно 10000 тис. доларів США на день подачу позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги про відсутність заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 15 травня 2014 року, є неспроможними і спростовуються матеріалами цивільних справ № 130/3043/16-ц та № 130/545/20.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що позивачем ОСОБА_1 не надано будь-якого документу на отримання грошових коштів за договором позики від 15 травня 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі; додатково зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника і не містить положень про обов`язкове посвідчення передання суми позики розпискою позичальника.

Крім того, у п. 1 договору позики від 15 травня 2014 року зазначено, що передача грошей була здійснена в день укладення вказаного договору, а саме 15 травня 2014 року.

Виходячи із суті спору та встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами виник спір щодо повернення коштів, відповідач своєчасно позику не повернув, а відтак є підстави для стягнення з нього суми позики, та 3 % річних.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушене право позивача ОСОБА_1 на повернення ОСОБА_2 позики не підлягає захисту з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (ч. 3-4 ст. 128 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку..

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, є, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що дані про належне повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, так як копія ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року про відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання на 27 квітня 2020 року на 09:30 год., копія позовної заяви, повернулися до суду із зазначенням причини повернення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», що підтверджується довідкою Укрпошти ф.20 (а.с. 41).

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про направлення судової повістки про виклик ОСОБА_2 до суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги статті 128 ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, у тому числі подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Постановляючи ухвалу від 14 липня 2021 року, місцевий суд на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про залишення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду без задоволення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.

За приписами частини 1 статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Частиною 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 04 червня 2021 року про перегляд заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року заявник указував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, а тому просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Суд першої інстанції в ухвалі від 14 липня 2021 року встановив, що обставини зазначені відповідачем, які свідчать про поважність причин неявки останнього в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву є недоведеними, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 повторно вказав на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, заявивши про застосування наслідків спливу позовної давності.

Отже суд апеляційної інстанції вважає, що рішеннями суду першої інстанції у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

З матеріалів справи слідує, що право на звернення до суду у позивача виникло 16 травня 2014 року, із позовною заявою про стягнення боргу він звернувся лише 10 березня 2014 року, тобто через 4 роки 9 місяців і 24 дні, зокрема з пропуском встановленого законом строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що є підставою для відмови в позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, чого місцевим судом перевірено не було та не враховано як при ухваленні заочного рішення, так і при залишенні без задоволення заяви про його перегляд.

Належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, про підстави зупинення чи/або переривання позовної давності, визначених статтями 263, 264 ЦК України, матеріали справи не містять, як і не надано таких до суду попередньої та/або апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало