Справа № 201/4602/21
Провадження № 2/201/2338/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого судді Батманової В.В.

за участю секретаря Ткаченко К.О.

представника позивача адвоката Колошина В.П.

представника відповідача адвоката Воронцової В.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Андрієнко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 третя особа Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. про визнання права власності, визнання недійсними свідоцтва та заяви та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 третя особа Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. про визнання права власності, визнання недійсними свідоцтва та заяви та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позову було вказано, що 04.12.2003 ОСОБА_2 підписала відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , на підставі заповіту від 24.06.98, завіреного Державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Білоус С.В. та зареєстровано за №7-2808. Вказана відмова була підписана під впливом тяжких обставин на користь ОСОБА_5 (доньки), яка наразі має прізвище « ОСОБА_6 », з огляду на тяжкий хворобливий стан з огляду на тяжкий та хворобливий стан позивача та очікування догляду та допомоги з боку ОСОБА_3 . 04.12.2003 державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину, яке було зареєстровано за №4-4909. Вважає, що зазначений правочин є недійсним з огляду на підписання відмови під впливом тяжкої обставини, що підлягає судовому захисту. ОСОБА_3 було відчужено будинок на користь онука позивача - ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 01.08.2014. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності на спірний будинок на сьогодні зареєстровано за померлим ОСОБА_8 , оскільки ще не було здійснено оформлення права на спадщину, спадкоємицею якого є зокрема дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_1 . Враховуючи недійсність відмови від спадщини, наявності підстав на визнання права власності на будинок за позивачем та недійсність свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_9 , договір дарування від 01.08.2014 є нікчемним правочином, визнання якого судом недійсним не вимагається. Враховуючи викладене, позивач просить суд визначити недійсною заяву про відмову від спадщини, посвідчену державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 04.12.2003, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 04.12.2003, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на домоволодіння, що розташований а адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, визнати за позивачем право власності на вказане домоволодіння, що розташований а адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив та просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, наполягала на тому що минуло значно часу (майже 20 років), крім того ОСОБА_3 надала відзив в якому зазначила, що звертаючись до суду із позовом, позивач у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання позивачем заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом обману з боку ОСОБА_3 , отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, а відтак просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні також заперечували проти позову, просили в його задоволенні відмовити, надала відзив в якому зазначила, що ОСОБА_11 , намагаючись усунути її від спадкування, звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання договорів дарування недійсними. Під час розгляду справи про встановлення юридичного факту ОСОБА_2 була допита у якості свідка та зазначала, що договори дарування були укладені фіктивно з метою уникнення звернення стягнення на майно (а.с. № 47-68).

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Вислухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , який був чоловіком позивача. Після його смерті відкрилась спадщина яка складалась, зокрема, з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

04.12.2003 ОСОБА_2 підписала відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , на підставі заповіту від 24.06.98 завіреного Державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Білоус С.В. та зареєстровано за №7-2808

04.12.2003 державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину, яке було зареєстровано за №4-4909.

На підставі договору дарування від 01.08.2014 ОСОБА_3 було відчужено будинок на користь онука позивача - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадкоємицею якого зокрема є його дружина ОСОБА_1 .

Позивач у якості обґрунтування позову посилається на перебування у тяжких для неї обставинах та на погане самопочуття станом на час відмови від спадщини.

Відповідно до статті 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку для прийняття спадщини. Така заява подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом, а спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Частина п`ята статті 1273 ЦК України визначає, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Поряд з цим, відповідно до частини п`ятої статті 1275 ЦК України відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Цивільне законодавство також надає можливість спадкоємцю змінити своє рішення щодо відмови від прийняття спадщини. Так, частиною шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини.

Так, в провадженні Верховного Суду перебувала справа № 404/5790/16-ц, в якій особа просила суд визнати відмову від прийняття спадщини за законом після смерті батька недійсною, покликаючись на те, що така відмова від спадщини була вкрай невигідною для неї та зроблена під впливом тяжкої обставини. Так, позивач відмовилась від спадщини на користь свого брата, який мав проблеми зі здоров`ям, постійно хворів і йому не вистачало коштів на лікування, а також йому потрібні були гроші на розвиток бізнесу. Проте брат позивача свідоцтво про право на спадщину не отримав, оскільки помер.

Верховний Суд у цій справі зазначив, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку зі смертю у подальшому особи (майже через три роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

З урахуванням підстав позову (вчинення правочину під впливом тяжкої обставини), Верховний Суд звернув увагу на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою за наявності одночасно двох умов: під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Крім того, має бути причинно- наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У цій справі Касаційний цивільний суд погодився з висновком апеляційного суду щодо відмови у позові за недоведеності факту наявності тяжкої обставини у позивача, що примусило її відмовитися від прийняття спадщини, а також вкрай невигідних їх умов, за наявності яких відмова від спадщини підлягає визнанню недійсною на підставі статті 233 ЦК України (постанова від 31.07.2019).

У справі № 638/7528/15-ц, яка також перебувала в провадженні Верховного Суду, позивач, яка була спадкоємицею за заповітом, відмовилась від прийняття спадщини на користь своєї матері. Згодом нотаріус повідомив, що в іншій нотаріальній конторі вже відкрито спадкову справу за заявою іншого спадкоємця. Позивач зазначала, що їй не було роз`яснено правових наслідків відмови від прийняття спадщини за заповітом, а вона вважала, що оскільки проживала разом із батьком, то вже є власницею майна. Також позивач вважала, що державний нотаріус не здійснила належним чином пошуку в єдиному реєстрі спадкових справ. Суди всіх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову та вказали на те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Вирішуючи позовні вимоги у цій справи позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження перебування позивача під впливом тяжких обставин з огляду на тяжкий хворобливий стан, також не надано доказів і поліпшення стану позивача зі спливом 18 років, а відтак суд критично оцінює доводи позивача в цій частині, оскільки вони не знайшли підтвердження у ході судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 третя особа Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. про визнання права власності, визнання недійсними свідоцтва та заяви та скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача.

На підставі ст.ст. 215-235, 330, 388 ЦК України, постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 третя особа Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. про визнання права власності, визнання недійсними свідоцтва та заяви та скасування державної реєстрації права власності залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : В.В. Батманова