Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кибукевич О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Дідика Ігоря Миколайовича, поданої в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П., у справі № 752/11266/20 за позовом заступника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та визнання спадщини відумерлою, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року Київська місцева прокуратура № 4, правонаступником якої є Дніпровська окружна прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Н.В., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та визнання спадщини відумерлою.

Зазначала, що Київською місцевою прокуратурою № 4 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 190 КК України були встановлені порушення інтересів держави в особі Київської міської ради за фактом незаконного заволодіння майном, що має їй належати. Так, було встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 березня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради. Відповідно до актового запису про смерть № 354 від 06 червня 2006 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно інформації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та ЖБК «Мир», у вказаній квартирі із 20 серпня 1970 року по 06 липня 2006 року була зареєстрована та проживала лише одна особа - ОСОБА_3 . Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру, 10 листопада 2006 року були внесені відомості про заповіт № 41066855 від імені ОСОБА_3 , який посвідчений 21 листопада 2002 року під № 28 Середівською сільською радою Згурівського району Київської області. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру Другою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 41052811 після смерті ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2007 року № 8-3696, за яким спадкоємцем майна ОСОБА_3 було зазначено ОСОБА_2 . Спадкове майно складалось із квартири АДРЕСА_1 , яке належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на квартиру. При цьому, заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 подав 04 серпня 2007 року разом із своїм піклувальником ОСОБА_4 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано КП «КМБТІ» за ОСОБА_2 . Однак, до державного реєстру прав на нерухоме майно відповідна інформація про право власності ОСОБА_2 була внесена державним реєстратором 30 травня 2017 року. 04 липня 2017 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив зазначену квартиру ОСОБА_1 , яка на даний час є володільцем зазначеної квартири. Позивач вказує, що ОСОБА_2 є пов`язаною із ОСОБА_1 особами, оскільки вона є матір`ю ОСОБА_4 , який в свою чергу, є піклувальником ОСОБА_2 . Разом з тим, за інформацією Середівської сільської ради заповіт під № 28 від 21 листопада 2002 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 секретарем зазначеної сільської ради не посвідчувався, а тому ОСОБА_3 за свого життя заповіту на ім`я ОСОБА_2 не складала, та вказаний заповіт в порушення вимог закону не був зареєстрований в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових прав. Відомості щодо вказаного заповіту були внесені після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_2 не був членом сім`ї останньої, інші спадкоємці як за законом, так і за заповітом відсутні, інші особи до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не звертались. Прокурор вказує на те, що заповіт ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 не видавала, останній належним чином не посвідчувався, а відтак він не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою (нікчемним), а тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. При цьому, законом передбачено, що свідоцтво про право власності на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Оскільки реального волевиявлення ОСОБА_3 на посвідчення заповіту не було, наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04 серпня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 . З огляду на те, що первинна державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна у реєстрі на підставі зазначеного свідоцтва була проведена 06 червня 2017 року на підставі рішення державного реєстратора, то дійсний власник майна територіальна громада міста Києва вперше дізналась про факт незаконного вибуття майна, яке є відумерлою спадщиною, тільки після повідомлення Київської міської ради прокуратурою листом від 08 серпня 2019 року. Крім того, з огляду на спрямованість договору купівлі-продажу спірної квартири від 04 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на незаконне заволодіння зазначеним майном, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є недійсним з моменту його вчинення. Позивач вказує, що спірним договором беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради. З огляду на наявність підстав для визнання недійсними свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу, скасування відповідних реєстрацій права власності, а відтак вказана квартира в силу вимог ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України має бути визнана відумерлою і має перейти у власність територіальної громади м. Києва. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2007 року, видане Другою Київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1214; скасувати державну реєстрацію права власності, оформлену записом №20764330 від 30 травня 2017 року про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності, оформлену записом № 21214999 від 04 липня 2017 року про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , та передати цю квартиру територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року задоволено позов заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Н.В. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та визнання спадщини відумерлою.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2007 року, видане Другою Київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1214.

Скасовано державну реєстрацію права власності, оформлену записом № 20764330 від 30 травня 2017 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 35532124 від 06 червня 2017 року) про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 000).

Скасовано державну реєстрацію права власності, оформлену записом № 21214999 від 04 липня 2017 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 35972015 від 04 липня 2017 року) про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 000).

Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Передано квартиру АДРЕСА_1 територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.

Стягнуто в рівних частинах із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в розмірі 12 612,00 грн., тобто по 6 306,00 грн. з кожного.

Стягнуто в рівних частинах із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 9 493,50 грн., тобто по 4 746,75 грн. із кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Дідик І.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Посилався на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом першої інстанції неправильно визначено дату, з якої починається перебіг строку позовної давності. Так, до вимоги про застосування наслідків нікчемності правочину, застосовується пряма норма - ч. 3 ст. 261 ЦК України, згідно вимог якої перебіг позовної давності в такому випадку починається з моменту його виконання, тобто з 04 серпня 2007 року, коли ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину. З позовом прокурор звернувся до суду лише 10 червня 2020 року, тобто з пропуском позовної давності. Висновок експертів не підтверджує відсутність у ОСОБА_3 волевиявлення щодо розпорядження своїм майном шляхом складання заповіту на ОСОБА_2 , оскільки такий висновок експертів не є категоричним та не може бути достовірним та достатнім доказом в розумінні ст. ст. 79, 80 ЦПК України. Також зазначає, що на даний час триває досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0004429 від 06 травня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, в рамках якого жодній особі не повідомлено про підозру, а відтак звернення прокуратури з даним позовом є передчасним. Вважає, що даний позов є цивільним позовом в рамках вказаного кримінального провадження та мав бути поданий до органу досудового розслідування або до суду, що буде розглядати дане кримінальне провадження, після передачі обвинувального акту до суду. Відтак, прокуратурою порушено порядок звернення до суду з даним позовом. Вказує на те, що відсутність заповіту в архіві та відомостей про нього, не може свідчити про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на складання заповіту.

09 липня 2021 року в.о. керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Сутко Р.Ч. подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечує проти доводів представника відповідачки ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Звертає увагу на те, що у даній справі позовною вимогою є не застосування наслідків нікчемності правочину, а визнання спадщини відумерлою та витребування майна, а тому посилання відповідача на положення ч. 3 ст. 261 ЦК України та пропуск позовної давності є безпідставним. Зазначає, що висновок експерта є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує факт нескладання ОСОБА_3 заповіту на користь ОСОБА_2 . Дана обставина також підтверджується листами Середівської сільської ради від 10 липня 2019 року та 02 серпня 2019 року. Щодо передчасності заявленого позову, вказує на диспозитивність закону в виборі між окремо поданим цивільним позовом та цивільним позовом в межах кримінального провадження. Повідомляє суд, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками значної кількості нерухомого майна, що спростовує посилання адвоката Дідика І.М. на непомірність судового збору для ОСОБА_1 .

В судовому засіданні адвокат Дідик І.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Корж О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Н.В., в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_2 про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлявся за відомою суду адресою: АДРЕСА_2 , проте, поштовий конверт, направлений йому, було повернуто до суду в зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою. ОСОБА_2 не повідомив суд апеляційної інстанції про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження. Жодних заяв про зміну місця проживання або місцезнаходження до суду не подавав.

Відтак, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Київською місцевою прокуратурою № 4 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0004429 від 06 травня 2018 року за ч. 3 ст. 190 КК України були встановлені порушення інтересів держави в особі КМР за фактом незаконного заволодіння майном, що має їй належати, а саме: досудовим розслідуванням було з`ясовано, що невстановлені особи, використовуючи підроблені документи, шляхом укладення договорів купівлі-продажу, заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , в якій проживала до смерті її власниця ОСОБА_3 .

Відповідно до повідомлення Київської місцевої прокуратури № 4 від 08 серпня 2019 року № 53-276(к)вих19, зазначені обставини були доведені до відома КМР та повідомлено про можливість подання під час вказаного кримінального провадження (або поза його межами в порядку цивільного судочинства) цивільний позов в інтересах територіальної громади міста Києва, або звернутися до Київської місцевої прокуратури № 4 щодо представництва нею інтересів Київради шляхом вжиття заходів представницького характеру (т.1, а.с. 59-60).

У відповідь на зазначений лист виконавчий орган КМР (КМДА) з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва, звернувся до Київської місцевої прокуратури № 4 із проханням вжити заходів цивільно-правового характеру щодо визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадиною та повернення майна, що підтверджується листом від 28 серпня 2019 року № 056/08/95-18224 (т.1, а.с. 61).

В ході розгляду справи встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 29.03.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (т.1, а.с. 22).

Відповідно до актового запису про смерть № 354 від 06 червня 2006 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 29).

Згідно інформації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та ЖБК «Мир», у вказаній квартирі із 20 серпня 1970 року по 06 липня 2006 року була зареєстрована та проживала лише одна особа - ОСОБА_3 .

Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру, 10 листопада 2006 року були внесені відомості про заповіт № 41066855 від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідченого 21 листопада 2002 року під № 28 Середівською сільською радою Згурівського району Київської області (т.1, а.с.35).

Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру, Другою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 41052811 після смерті ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 від 04 серпня 2007 року № 8-3696 (т.1, а.с. 33).

Зазначене свідоцтво було видано на підставі заповіту, посвідченого 21 листопада 2002 року секретарем Середівської сільської ради Згурівського району Київської області і зареєстрованого в реєстрі під № 28, за яким спадкоємцем майна ОСОБА_3 було зазначено ОСОБА_2 . Спадкове майно складалось із квартири АДРЕСА_1 , яке належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (т.1, а.с. 39).

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано КП «КМБТІ» за ОСОБА_2 .

До державного реєстру прав на нерухоме майно відповідна інформація про право власності ОСОБА_2 була внесена державним реєстратором 30 травня 2017 року (т.1, а.с. 31).

04 липня 2017 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив зазначену квартиру ОСОБА_1 , та на даний час остання є власником зазначеної квартири (т.1, а.с. 40-41).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог прокурора; визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2007 року, видане Другою Київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнав недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 04 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; скасував державну реєстрацію права власності, оформлену записом № 20764330 від 30 травня 2017 року про право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру; скасував державну реєстрацію права власності, оформлену записом № 21214999 від 04 липня 2017 року про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнав дану квартиру відумерлою спадщиною після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та передав її територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Так, позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 не видавала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , він не був належним чином посвідчений, а відтак він не породжує правових наслідків, а тому, оскільки реального волевиявлення ОСОБА_3 на посвідчення заповіту не було, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04 серпня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 , а також договору купівлі-продажу спірної квартири від 04 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вказана квартира має бути визнана відумерлою та перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Як вбачається з матеріалів справи, Другою Київською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на від 04 серпня 2007 року № 8-3696 на ім`я ОСОБА_2 на підставі заповіту від імені ОСОБА_3 , посвідченого 21 листопада 2002 року секретарем Середівської сільської ради Згурівського району Київської області і зареєстрованого в реєстрі під № 28.

Разом з тим, відповідно до листа Середівської сільської ради від 10.07.2019 року №02-25-264, заповіт під № 28 від 21 листопада 2002 року на ім`я ОСОБА_2 секретарем зазначеної сільської ради не посвідчувався (т.1, а.с. 56).

З листа Середівської сільської ради від 02 серпня 2019 року № 02-25-300 вбачається, що ОСОБА_6 дійсно працювала секретарем Середівської сільської ради із 04 квітня 1989 року по листопад 2005 року та виконувала обов`язки по вчиненню нотаріальних дій. У архіві сільської ради зберігаються примірники заповітів. За 2002 рік є в наявності із № 1 по № 25 - 22 заповіти, серед яких заповіт під № 28 від 21 листопада 2002 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 відсутній (т.1, а.с. 57).

Відповідно до висновку КНДІСЕ від 11 листопада 2020 року № 13245/20-33/13246/20-32, проведеного в рамках кримінального провадження № 0004429 від 06 травня 2018 року встановлено, що бланк на якому виготовлений заповіт від імені ОСОБА_3 від 21 листопада 2002 року на користь ОСОБА_2 не є поліграфічним бланком, а є його електрографічною копією.

У заповіті від імені ОСОБА_3 від 21 листопада 2002 року на користь ОСОБА_2 , підпис секретаря, який виконувався при складенні заповіту датованого 2002 роком, та прописний запис «Заповіт на день смерті не змінено і не відмінено», які виконувались згідно із фабулою справи та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, у 2006 році вже після смерті ОСОБА_3 , виконані однією і тією ж кульковою ручкою в один час, а не з різницею в чотири роки.

Підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься в графі «підпис» на зворотній сторінці бланку заповіту від 21 листопада 2002 року, ймовірно виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Заперечуючи проти позову, відповідачі не надали доказів на спростування обставин, викладених у вказаних довідках та висновку експерта.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленим, що заповіт, на підставі якого ОСОБА_2 було успадковано спірну квартиру ОСОБА_3 не видавався, належним чином не посвідчувався, а відтак останній не породжує правових наслідків, що є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2007 року, виданого Другою Київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Також, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на вказану квартиру та визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції неправильно визначено дату, з якої починається перебіг строку позовної давності. Так, представник відповідачки зазначав, що до позовних вимог прокурора має застосовуватися пряма норма - ч. 3 ст. 261 ЦК України, згідно вимог якої перебіг позовної давності в такому випадку починається з моменту його виконання, тобто з 04 серпня 2007 року, коли ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, предметом позову прокурора було визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2007 року, та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 липня 2017 року. При цьому ст. 1301 ЦК України прямо вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Як зазначив прокурор, факти незаконного заволодіння спірним майном стали відомі Київській місцевій прокуратурі № 4 в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0004429 від 06 травня 2018 року за ч. 3 ст. 190 КК України, а Київській міській раді - в серпні 2019 року після отримання відповідного повідомлення від прокуратури.

Відповідачами не спростовано вказаних доводів та не надано доказів на підтвердження того, що Київській міській раді було відомо про незаконність видання свідоцтва про право на спадщину раніше.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заяву представника ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_1 на безпідставність посилань суду на висновок експертів від 11 листопада 2020 року № 13245/20-33/13246/20-32, проведеного в рамках кримінального провадження № 0004429 від 06 травня 2018 року, оскільки він не містить категоричного висновку щодо того, що підпис в заповіті належить не ОСОБА_3 , а іншій особі.

Як вбачається з вказаного висновку, у ньому було зазначено чому саме експерти дійшли таких висновків та визначено розбіжні ознаки підпису у заповіті та в наданих експертам зразках.

Також, експертами наведено не тільки висновки щодо самого підпису, і того, що бланк, на якому виготовлений заповіт від імені ОСОБА_3 від 21 листопада 2002 року на користь ОСОБА_2 не є поліграфічним бланком, а є його електрографічною копією; у заповіті від імені ОСОБА_3 від 21 листопада 2002 року підпис секретаря, який виконувався при складенні заповіту датованого 2002 роком, та прописний запис «Заповіт на день смерті не змінено і не відмінено», які виконувались згідно із фабулою справи та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, у 2006 році вже після смерті ОСОБА_3 , виконані однією і тією ж кульковою ручкою в один час, а не з різницею в чотири роки, що прямо вказує на підробку заповіту.

При цьому відповідач ОСОБА_1 , оспорюючи правильність висновку експертів, не порушувала питання про призначення відповідної експертизи в суді.

Також, як було зазначено, ОСОБА_1 не спростовано обставин, викладених у листах Середівської сільської ради від 10 липня 2019 року № 02-25-264, та від 02 серпня 2019 року № 02-25-300.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про те, що прокуратурою порушено порядок звернення до суду з даним позовом, оскільки даний позов мав бути поданий в рамках кримінального провадження. Наявність самого кримінального провадження не виключає можливість звернення позивача з даним позовом в загальному порядку в цивільному процесі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги адвоката Дідика І.М., поданої в інтересах ОСОБА_1 , без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Дідика Ігоря Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 26 липня 2021 року

Суддя-доповідач

Судді