ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2743/20 Номер провадження 22-ц/814/2231/21Головуючий у 1-й інстанції Фадєєва С. О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року (повний текст рішення складено 19 липня 2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що у 2006 році він за власні кошти придбав автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та передав право керування ним на той час тещі - ОСОБА_2 , що було пов`язано з необхідністю обслуговування та організацією лікування його колишньої дружини - ОСОБА_3 . За усною домовленістю між ним та відповідачем по закінченню курсу лікування ОСОБА_2 повинна була повернути йому транспортний засіб, ключі та технічний паспорт, проте до цього часу автомобіль залишається у її незаконному володінні.

Оскільки між ним, як власником автомобіля, та ОСОБА_2 на даний час відсутні договірні відносини і майно перебуває у незаконного володільця не на підставі укладеного з власником договору, просив витребувати з чужого незаконного володіння відповідача належний йому легковий автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оригінал технічного паспорту на даний автомобіль, два комплекти ключів до автомобіля, комплект зимової гуми та повернути їх у його власність.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у 2006 році вона вирішила придбати новий автомобіль, але в отриманні кредиту банком їй було відмовлено, оскільки їй на той час виповнилося 64 роки і вона вже сплачувала борг за кредитом в іншому банку. Так як позивач ОСОБА_1 на той час перебував у шлюбі з її дочкою, ОСОБА_3 , вирішено було оформити кредит на нього. На час купівлі автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вона була приватним підприємцем та одна утримувала сім`ю, в тому числі і позивача за первісним позовом, сам ОСОБА_1 не отримував доходу, тому не міг би за власні кошти придбати автомобіль. Всі кошти за кредитним договором сплачувала вона, тому саме в неї зберігаються копії квитанцій за оплату автомобіля.

Оскільки саме вона є власником автомобіля, просила визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем за первісним позовом обрано неналежний спосіб захисту, тому вимоги його позовної заяви не підлягають задоволенню.

Що ж стосується зустрічної позовної заяви, то судом зазначено, що ОСОБА_2 не доведено факту оплати нею вартості спірного транспортного засобу.

Вимоги, які зазначені в апеляційних скаргах

З рішенням суду не погодилися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 прохав рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 належний ОСОБА_1 легковий автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оригінал технічного паспорту на даний автомобіль, два комплекти ключів до автомобіля, комплект зимової гуми. В іншій частині рішення суду першої інстанції прохав залишити без змін.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційних скаргах прохали скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року в частині залишення зустрічного позову без задоволення та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що він не погоджується із оскаржуваним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння з підстав його ухвалення в цій частині із порушенням норм матеріального та процесуального права та при невірному з`ясуванні всіх істотних обставин справи.

Так, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позивачем ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту, адже з огляду на приписи ЦК України та судової практики Верховного Суду, у спірних правовідносинах захист прав та інтересів позивача можливий саме шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Разом з тим, в оскаржуваному судового рішення судом не зазначено, який же у спірних правовідносинах буде вірний спосіб захисту.

Також вказано, що суд мав самостійно застосувати правильні норми права та при встановленні порушень прав позивача ефективно їх захистити, обравши вірний спосіб захисту, а не відмовляти у задоволенні позову з цих підстав.

Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом, зазначаючи правові позиції, які викладені в постановах Верховного Суду, вказувала, що державна реєстрація права не є підставою набуття права власності, а вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права власності. Досліджуючи обставини існування в особи права власності, суд має передусім встановити підстави, на яких особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності.

На підтвердження своєї позиції, ОСОБА_2 вкотре наголосила, що спірне рухоме майно було придбане нею, адже кошти на погашення розстрочки на його купівлю сплачувала саме вона, натомість ОСОБА_1 не мав фінансової можливості у той час оплачувати кредит.

Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_3

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_2 на підтвердження своїх позовних вимог було доведено факт купівлі спірного транспортного засобу за її особисті кошти, що доводиться квитанціями про погашення заборгованості за кредитним договором та додатковими відомостями, які містяться в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У пункті 2 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в позовних заявах зазначили ціну позову 61 247,92 грн, що є менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осібта беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 14 березня 2006 року вбачається, що власником автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 . В особливих відмітках зазначено, що ОСОБА_2 має право керування даним транспортним засобом (т.1, а.с. 119).

Згідно довідки ТСЦ МВС № 5342 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області від 08 липня 2020 року № 31/16-459 відповідно до регіональної бази даних АІС «Автомобіль» за ОСОБА_1 станом на 07 липня 2020 року на праві власності числиться транспортний засіб ВАЗ 21043, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , право керування яким надано ОСОБА_2 (т.1, а.с. 8).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 січня 2013 року шлюб, зареєстрований 05 серпня 1989 року в Палаці шлюбів м. Кременчука за актовим записом № 1278 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (т.1, а.с. 9).

В матеріалах справи є копія вимоги від 24 липня 2020 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення в семиденний строк з моменту її отримання автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить заявнику на праві приватної власності, технічного паспорту на автомобіль, двох комплектів ключів та зимової гуми та поштове підтвердження надіслання вимоги ОСОБА_2 (т.1, а.с. 18-19).

З листа КВП ВП №1 ГУНП в Полтавській області від 20 січня 2020 року № 715/115/108/01-2020, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що він звертався до відділення поліції з приводу конфліктної ситуації, що сталася 21 грудня 2019 року близько 13:00 год. з ОСОБА_2 через документ на автомобіль, а саме технічний паспорт. Листом КВП ВП №1 ГУНП в Полтавській області без зазначення номеру та дати повідомлено ОСОБА_1 про те, що його звернення від 08 січня 2020 року з приводу конфлікту з колишньою тещею через право власності на автомобіль розглянуто та встановлено відсутність ознак правопорушення. Згідно листа КВП ВП №1 ГУНП в Полтавській області від 26 червня 2020 року № К-304 ОСОБА_1 надано інформацію про проведені перевірки за зверненнями від 21 грудня 2019 року та 08 січня 2020 року та надані роз`яснення законодавства (т.1, а.с. 10-12).

Позиція апеляційного суду

Щодо витребування майна

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 зроблено висновок, що «витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 37 - 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду».

З вищевказаного вбачається, що підставами для задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є наявність наступних факторів: вимога власника індивідуально-визначеного майна, який фактично таким не володіє та відсутність правових підстав для володіння таким майном особою, в якої таке майно знаходиться.

З матеріалів справи вбачається, що у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 14 березня 2006 року власником автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 зазначено ОСОБА_1 .

Разом з тим, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 січня 2013 року шлюб, зареєстрований 05 серпня 1989 року в Палаці шлюбів м. Кременчука за актовим записом № 1278 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

З вищевказаного вбачається, що спірний транспортний засіб було придбано за час перебування позивача за первісним позовом у шлюбі із ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18 факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що спірний автомобіль був придбаний ним за власні кошти.

Відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи, що позивачем за первісним позовом до суду не було подано належних та достатніх доказів за для підтвердження того, що спірний транспортний засіб було придбано ним за власні кошти, то колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не спростовано у встановлений законодавством спосіб того, що автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Разом з тим, з апеляційної скарги ОСОБА_3 вбачається, що остання, будучи співвласником спірного транспортного засобу, не підтримує вимоги свого колишнього чоловіка, натомість у суді першої інстанції нею зазначалось, що спірний транспортний засіб використовується її сім`єю.

Що ж стосується правових підстав для володіння спірним майном ОСОБА_2 , в якої таке майно знаходиться, то слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що право керування транспортним засобом ВАЗ 21043, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 зазначено у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 14 березня 2006 року, де у графі особливі відмітки міститься відповідний запис.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на одного з подружжя. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Враховуючи, що відповідачу за первісним позовом надано право керування транспортним засобом, про що є відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, та таке право є чинним та не оскаржується власниками даного рухомого майна, то підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відсутні.

Щодо визнання права власності

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Згідно пункту 8 постанови від 7 вересня 1998 р. N 1388 «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок» в редакції, що діяла на час набуття права власності, реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб`єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

Відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, на підтвердження того, що ОСОБА_2 є власником спірного транспортного засобу, останньою було подано до суду першої інстанції копії документів, якими підтверджується, що позивач за зустрічним позовом здійснює підприємницьку діяльність та фінансові звіти такої діяльності, а також копії квитанцій, де платником зазначено ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевказані докази, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог, адже ОСОБА_2 за допомогою належних та допустимих доказів не доведено ту обставину, що кошти, які були зароблені нею внаслідок здійснення підприємницької діяльності, витрачені саме на придбання спірного транспортного засобу.

Щодо інших доводів апеляційних скарг

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказав, що суд першої інстанції мав обрати самостійно вірний спосіб захисту позивача, а не відмовляти йому у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Однак колегія суддів не може погодитися із даним доводом із наступних підстав.

Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України, яка дає визначення диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини першої якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №760/23795/14-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №686/24003/18, від 19 серпня 2020 у справі №287/587/16-ц.

Ураховуючи викладене, якщо позивач в позивній заяві зазначив вимоги, які не забезпечать правомірний та ефективний спосіб захисту його права, то ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд зобов`язаний відмовити у задоволенні цих вимог з підстав обрання неналежного способу захисту.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджувався Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі №359/278/18; від 16 червня 2020 року у справі №372/772/16; від 11 листопада 2020 року у справі №359/3162/16-ц; від 21 липня 2021 у справі №707/816/19 та інших.

Що ж стосується інших доводів апеляційних скарг, то вони не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції тому, що суд першої інстанції оцінивши докази у їх сукупності, із дотримання положень статті 89 ЦПК України, прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишати судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги осіб, які подали апеляційні скарги, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цих апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко