Справа № 464/5524/21
пр.№ 2/464/1601/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.11.2021 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Борачка М.В.,

секретар судового засідання Мерза Д.С.,

за участю: представника позивача Бречка О.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

03 серпня 2021 року Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 в якому просить стягнути з відповідача в порядку зворотної вимоги (регресу) вартість виплаченого відшкодування у розмірі 7752,81 грн., а також стягнути судовий збір у розмірі 2270 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що наказом начальника Львівського військового ордену Червоної Зірки імені гетьмана Петра Сагайдачного Національного університету «Львівська політехніка» (правонаступником якого є Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі Національна академія) від 06.05.2004 №86 ОСОБА_1 з 04.05.2004 зараховано на посаду водія автомобільного взводу транспортних автомобілів батальйону забезпечення навчального процесу. Наказом начальника Національної академії від 25.08.2017 №89тч за відповідачем закріплено автомобіль ЛАЗ-695Н (номер шасі - НОМЕР_1 ), військовий номер НОМЕР_2 . Згідно дорожнього листа №01/160 водієм автомобіля ЛАЗ-695Н, військовий номер НОМЕР_2 є відповідач. 21.01.2018 о 12 год. 05 хв. у м.Львові по вул.Любінська, 168, відповідач керуючи транспортним засобом марки «ЛАЗ-695Н» д.н.з. НОМЕР_3 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, порушив вимоги п.13.1 ПДР України, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль марки «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_4 , належний ОСОБА_2 , чим завдав транспортним засобам технічних пошкоджень. Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 02.02.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 22.01.2018 про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», здійснено виплату ОСОБА_2 страхове відшкодування у сумі 5831,81 грн. ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» подано позов до Національної академії про стягнення грошових коштів у сумі 5831,81 грн. Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.10.2020 вказаний позов задоволено, вирішено стягнути з Національної академії на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 5831,81 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1921 грн. На виконання вказаного рішення суду Національна академія здійснила на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» відшкодування шкоди завданої відповідачем у розмірі 5831,81 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн. Відтак, вважає, що у відповідності до ст.1191 ЦК України у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача з моменту відшкодування на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» шкоди завданої відповідачем. Просить позов задоволити.

Ухвалою судді від 02.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у такому. Крім того зазначив, що про ДТП позивач був повідомлений 21.01.2018. У 2019 році, до звернення в суд з позовом страхова компанія направляла Національній академії вимогу про добровільне відшкодування виплаченого нею страхового відшкодування. Просив позов задоволити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив, що транспортний засіб, яким він керував під час ДТП позивачем застрахований не був. Після ДТП він відразу ж повідомив позивача, про завдану потерпілому шкоду. Просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду передбачений ст.233 КУпП України, про що подав письмову заяву.

Заслухавши пояснення представника позивача та пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем, що підтверджується архівним витягом, відповідно до якого відповідача зараховано з 04.05.2004 на посаду водія автомобіля взводу транспортних автомобілів батальйону забезпечення навчального процесу.

Наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №126 від 22.05.2018, ОСОБА_3 звільнено з роботи 29.05.2018 відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Наказом начальника Національної академії від 25.08.2017 №89тч за відповідачем закріплено автомобіль ЛАЗ-695Н (номер шасі - НОМЕР_1 ), військовий номер НОМЕР_2 .

Згідно дорожнього листа №01/160 водієм автомобіля ЛАЗ-695Н, військовий номер НОМЕР_2 є відповідач.

Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 02.02.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Згідно вищезазначеної постанови суду ОСОБА_1 21.01.2018 о 12 год. 05 хв. у м.Львові по вул.Любінська, 168, керуючи транспортним засобом марки «ЛАЗ-695Н» д.н.з. НОМЕР_3 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, чим порушив вимоги п.13.1 ПДР України, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль марки «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 , завдавши транспортним засобам технічних пошкоджень.

На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 08.10.2020, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного задоволено повністю, та стягнуто з Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 5831,81 грн., а також витрати на судовий збір у сумі 1921 грн.

Згідно вищезазначених рішення Господарського суду Львівської області від 08.10.2020 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 ПАТ «СК «Українська страхова група» здійснено виплату ОСОБА_2 страхове відшкодування у сумі 5831,18 грн. Дане страхове відшкодування виплачено на підставі заяви ОСОБА_2 про настання страхового випадку та договору №28-1301-17-00430, яким був застрахований транспортний засіб марки «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_4 .

Судом встановлено, що на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 08.10.2020 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 Національною академією сплачено на користь ПАТ «СК «Українська страхова група» страхове відшкодування у розмірі 5831,81 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн.

Згідно з частинами першою-третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

При цьому за змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст.441 ЦК, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

У даній справі позов про відшкодування шкоди в порядку регресу пред`явлено до ОСОБА_1 , який перебував у трудових відносинах з позивачем.

Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Як вбачається з письмових пояснень представника позивача, між Національною академією та відповідачем не було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

У справі відсутні докази та підстави, передбачені статтею 134 КЗпП України, для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності,

Оскільки позивач здійснив відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків, суд приходить до висновку, що Національна академія має право вимоги до відповідача відповідно до частини першої статті 132 КЗпП України лише в розмірі його середнього місячного заробітку і лише в частині прямої дійсної шкоди.

Доводи позивача про те, що відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України Національна академія має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача в розмірі всієї суми виплаченого відшкодування, не заслуговують на увагу, оскільки нормами трудового законодавства (статтею 132 КЗпП України) встановлено розмір матеріальної відповідальності працівника - не більше його середнього місячного заробітку.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 22.04.2020 року по справі № 489/1902/18.

Разом з тим, частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що правовідносини які виникли між позивачем та відповідачем регулюються нормами трудового законодавства.

В судовому засіданні відповідачем подано заяву, в якій він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду передбачений ст.233 КЗпП України.

Частиною третьою статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам роз`яснено, що необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-216цс16, у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 363/1566/16-ц (провадження № 61-9656св18), постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 536/1116/19-ц (провадження № 61-15259св20).

З постанови Західного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2021 року вбачається, що ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного 20 листопада 2019 року.

В судовому засіданні представник позивача не заперечив того, що Національній академії було відомо про ДТП в день скоєння, тобто 21.01.2018, а крім цього ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» у 2019 році, ще до звернення із позовом в господарський суд, направляло Національній академії вимогу про добровільне відшкодування виплаченого страхового відшкодування.

Таким чином, про наявність заподіяної відповідачем шкоди, позивачу було відомо ще у 2018-2019 роках. Разом з тим, позивач із даним позовом про стягнення грошових коштів звернувся до суду лише 23 липня 2021 року, тобто з пропуском установленого частиною третьою статті 233 КЗпП України річного строку для звернення до суду з позовом про відшкодування заподіяної працівником шкоди.

Під час розгляду справи позивач поважних причин пропуску строку звернення до суду не навів, відповідними доказами їх наявність не довів, належних підстав для поновлення цього строку суд не встановив.

Таким чином, позовні вимоги в цій справі не підлягають задоволенню в зв`язку з пропуском строку для звернення до суду.

На підставі ст.ст.3, 130, 132, 233, 234 КЗпП України, ст.ст.15, 16, 1167, 1187, 1191 ЦК України, пунктів 3 та 4 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», керуючись ст.ст.10, 12, 76, 81, 89, 141, 258-259, 263, 265, 274-289, 351-356 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

в задоволенні позову Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, , адреса місцезнаходження: м.Львів, вул.Героїв Майдану, 32.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено та проголошено 05 листопада 2021 року.

Головуючий Борачок М.В.