ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/791/21
Провадження № 22-ц/4820/1585/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя - доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю : позивача, представників відповідачів

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 682/791/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 серпня 2021 року в складі судді Шевчука В.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, - приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 02.08.2018 року приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 83/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 07.08.2020 року приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 17/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 ; визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

В обґрунтування позову вказував, що з 1992 року проживав та був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 . Цей житловий будинок з господарськими будівлями був побудований його батьками та прийнятий в експлуатацію в 1973 році. Тобто, позивач зазначав, що будинок фактично належав його батькові ОСОБА_2 та матері ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, однак офіційно був зареєстрований на батька.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_4 , після її смерті відкрилася спадщина на Ѕ вищезазначеного будинку.

На час відкриття спадщини в будинку, крім матері проживали та були зареєстровані він, позивач, та його батько - відповідач ОСОБА_2 . Відповідно до положень ЦК України (1963р.), який діяв на час відкриття спадщини, вони прийняли спадщину та вступили у володіння спадковим майном, а саме у володіння ј частини житлового будинку кожний. При цьому офіційно із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ні він, ні батько не зверталися.

Так як його право на ј частину житлового будинку, як спадщину, ніким не оспорювалося, не порушувалося, відповідно він не звертався до суду із відповідною заявою про визнання за ним права власності за законом на частину спадкового майна.

В подальшому, відповідач ОСОБА_2 без його відома, приховавши від нотаріуса, що житловий будинок належав батькам, тобто не маючи права на відчуження всього будинку, 02.08.2020 року подарував ОСОБА_3 83/100 частини вищевказаного житлового будинку, а 07.08.2020 року подарував ОСОБА_3 17/100 частин цього житлового будинку.

Таким чином, позивач вказував, що його було позбавлено належної йому частини будинку, яка перейшла йому в спадщину. Тому просив суд ухвалити рішення, яким задоволити позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання за ним право власності в порядку спадкування.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 серпня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати вказане рішення суду, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги. Апелянт вказує, що висновок суду про те, що він не прийняв спадщину є помилковим, оскільки з 1992 року, в тому числі й на момент відкриття спадщини і в подальшому був зареєстрований у вказаному будинку, знятий з реєстрації у 2020 році зв`язку з відчуженням будинку відповідачами. Крім того, звертає увагу, що у 1999 році при отриманні паспорту нового зразка, був проставлений штамп про його реєстрацію з 1992 року, що також суперечить висновку суду про його зняття з реєстрації у 1996 році.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду на відомості домової книги, оскільки таке поняття перестало існувати з 2016 року.

Також вважає, що при вирішенні спору, суд не взяв до уваги судову практику з вирішення подібних правовідносин, зокрема, щодо встановлення обставин і факту прийняття спадщини за нормами ЦК Української РСР, які діяли на час відкриття та прийняття спадщини.

Судом не перевірено обставин щодо його фактичного вступу у володіння спадковим майном і прийняття спадщини, зокрема, що він здійснював поховання матері, після її смерті продовжував весь час проживати в будинку, здійснював поточний ремонт, сплачував комунальні платежі.

Також вважає невірним висновок суду про безпідставність пред`явлення вимоги про визнання правочинів недійсними, оскільки ці вимоги є похідними від встановлення факту прийняття ним спадщини та визнання за ним права на спадкування на частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Вказує, що вимоги позивача про визнання договорів дарування недійсними є неправомірними, оскільки ОСОБА_1 не довів, а лише припустив, що він є власником частини будинку. Механізм ст.ст. 215, 216 ЦК України не передбачає захист прав особи, яка вважає себе власником майна шляхом пред`явлення позову до добросовісного набувача.

Також вказує, що позивач хоч і був зареєстрованим у спірному будинку, але фактично проживав за іншою адресою, тому його твердження, що має право на частину будинку є безпідставними і необґрунтованими. ОСОБА_2 також зазначає, що у 2016 році він зареєстрував право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який в подальшому і подарував онучці ОСОБА_3 .

Щодо встановлення факту прийняття позивачем спадщини вказує, що жодних дій, визначених ст. 549 ЦК Української РСР ним вчинено не було.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду. Викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками позивача.

В 1973 році по АДРЕСА_1 було побудовано та прийнятий в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці АДРЕСА_2 , який за рішенням № 61 виконавчого комітету Славутської міської ради депутатів трудящих від 7 квітня 1966 року було виділено відповідачу ОСОБА_2 для індивідуальної забудови.

В даному будинку проживали та були зареєстровані - позивач ОСОБА_1 та його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На час смерті ОСОБА_4 в житловому будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано місце проживання позивача ОСОБА_1 та його батька ОСОБА_2

01 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору від 10.10.1966 року та акту про завершення будівництва від 01.11.1973 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

02 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування 83/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та в цей же день за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на вказану частину житлового будинку.

07 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування 17/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та в цей же день за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на вказану частину житлового будинку, після чого остання стала одноособовим власником спірного житлового будинку.

Відповідно до ст. 22 Кодексу України про шлюб на сім`ю, (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що будинок АДРЕСА_1 станом на 1996 рік перебував у спільній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки був побудований та прийнятий в експлуатацію за час перебування останніх у шлюбі.

При цьому згідно ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

У відповідності до ст.ст. 548-549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Частиною 2 ст. 553 ЦК УРСР визначено, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

П. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.94 роз`яснено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Як встановлено судом на час смерті ОСОБА_4 місце реєстрації її проживання було зареєстровано в житловому будинку по АДРЕСА_1 , також за цією ж адресою було зареєстровано місце проживання позивача.

В своїй позовній заяві позивач стверджує, що вступив в управління спадковим майном після смерті ОСОБА_4 , оскільки проживав в житловому будинку по АДРЕСА_1 , користувався майном будинком, що підтверджується місцем реєстрації його проживання

В свою чергу відповідачі жодних доказів в спростування таких тверджень позивача суду не надали, а суд першої інстанції помилково вказав, що позивач ОСОБА_1 не вчинив дій, які б свідчили про прийняття спадщини, пославшись на матеріли справи.

Однак, в матеріалах справи такі дані щодо неприйняття позивачем спадщини відсутні та висновки суду ґрунтуються лише на поясненнях відповідачів. Натомість, як зазначено вище, на час смерті ОСОБА_4 місце проживання позивача було зареєстровано за місцем проживання спадкодавця з 1992 по 2020 рік, що в розумінні норм чинного на час прийняття спадщини законодавства свідчить про прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

В той же час щодо підстав недійсності спірних договорів дарування, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З визначення цього виду правочинів випливає, що визнати оспорюваний правочин недійсним можна тільки в судовому порядку. Заінтересована сторона подає до суду позов про визнання договору недійсним, посилаючись на конкретну норму законодавства, що передбачає можливість такого визнання залежно від конкретної ситуації.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

З нормами ч. 4 ст. 334 цього ж Кодексу права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Як встановлено судом, за ОСОБА_2 01 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Оспорювані договора дарування були укладені в 2018 та 2020 року, тобто після реєстрації за ОСОБА_2 одноосібного права власності на спірний житловий будинок і таким чином на час укладення договорів ОСОБА_2 , як одноосібний власник будинку, міг ним розпорядитись і такі його дії при укладенні договорів дарування не суперечать вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам в розумінні вимог ст. 203 ЦК України.

В свою чергу позивач жодних дій щодо реєстрації за собою права власності на частину спірного будинку в порядку спадкування не вчинив, а рішення та державну реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 на спірний будинок в 2016 році не оскаржив.

Вказана державна реєстрація реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 на спірний житловий будинок не є предметом розгляду цієї справи та не може оцінюватись судом з приводу її законності в даній цивільній справі.

За таких обставин колегія суддів вважає, що без встановлення правомірності реєстрації права власності на спірний будинок в 2016 році за ОСОБА_2 , визнання такої реєстрації неправомірною, позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності за позивачем на ј частину будинку є передчасними та позивачем на даний час обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права шляхом подання негаторного позову, оскільки такі позовні вимоги за даних обставин не призведуть до відновлення прав позивача на ј частину спірного будинку.

У зв`язку з цим в позові слід відмовити з мотивів, викладених в мотивувальній частині постанови, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

З цих підстав суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо задоволення позовних вимог та не дає їм оцінки, оскільки вказані доводи за обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права не можуть бути підставою для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 серпня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчука

Л.М. Грох