Ухвала

11 січня 2021 року

м. Київ

справа № 408/489/20

провадження № 61-18740ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Станично-Луганський районний будинок культури», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Станично-Луганський районний будинок культури», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 29 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Луганського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 29 травня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки директора Комунального закладу «Станично-Луганський районний будинок культури» ОСОБА_1 від 23 жовтня 2019 року № 87 про звільнення ОСОБА_2 з посади прибиральника службових приміщень за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді прибиральника службових приміщень Комунального закладу «Станично-Луганський районний будинок культури».

Стягнуто з Комунального закладу «Станично-Луганський районний будинок культури» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2019 року по день ухвалення рішення 11 листопада 2020 року в розмірі 52 459,44 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся доВерховного Суду з касаційною скаргою на постанову Луганського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону, оскільки заявник узагальнено посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, однак не зазначає, щодо якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Крім того, при перевірці зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України встановлено, що інформація про зарахування судового збору на суму 3 363,20 грн за подання касаційної скарги ОСОБА_1 згідно із копією квитанції від 11 грудня 2020 року № 82 відсутня.

Отже, заявнику слід надати до суду касаційної інстанції оригінал квитанції про сплату судового збору з документально підтвердженими відомостями щодо зарахування сплаченого ОСОБА_1 судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3 363,20 грн до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 11 лютого 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк