головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
провадження № 22-ц/824/1796/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року про закриття провадження у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У позовній заяві просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 24 847, 97 грн; заборгованість за спожиті послуги з постачання гарячої води у розмірі 9 402,92 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 1 194, 95 грн; 3% річних у розмірі 339, 18 грн та стягнути судовий збір у розмірі 1 921 грн.

10 березня 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про закриття провадження у справі №761/35950/19, у зв`язку із тим, що 28 лютого 2020 року ним була оплачена заборгованість у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року провадження в цивільній справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник позивача КП «Київтеплоенерго» - Лопатін К.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що оскільки відповідачем у справі була здійснена оплата основної суми боргу після подання позивачем позовної заяви до суду, тому слід вважати, що відповідач повністю визнав заборгованість, що утворилась за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2019 року.

Вказує, що судом першої інстанції при закритті провадження у справі, не було враховано вимоги ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та вимоги ст. ст. 612, 625 ЦК України.

Також вказує, що винесення судом першої інстанції ухвали про закриття провадження у даній справі повністю позбавило позивача реалізувати своє право щодо стягнення в судовому порядку з відповідача 3 % річних та інфляційної складової боргу у зв`язку з простроченням оплати основної суми боргу.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача КП «Київтеплоенерго» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, шляхом телефонограми.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із частиною 2 статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 3 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існував на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки воно полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/847/18).

Закриваючи провадження у справі№761/35950/19, на підставі п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі відсутній предмет спору, так як відповідачем було сплачено заборгованість за надані послуги.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суду не може погодитись з огляду на наступне.

Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду першої інстанції із вказаним позовом, КП «Київтеплоенерго» також просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» інфляційну складову боргу у розмірі 1 194, 95 грн; 3% річних у розмірі 339, 18 грн та судовий збір у розмірі 1 921 грн.

Відповідач ОСОБА_1 звертаючись до суду першої інстанції із клопотанням про закриття провадження у справі, вказував, що 28 лютого 2020 року ним була сплачена заборгованість у розмірі 48731,64 грн за централізоване опалення та 14345,81 грн за централізоване постачання гарячої води на рахунок КП «Київтеплоенерго», а тому відсутній предмет спору.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що позивач просив стягнути не тільки основну суму заборгованості за опалення та постачання гарячої води, а й 3 % річних та інфляційну складову боргу у зв`язку з простроченням оплати основної суми боргу, тому безпідставно закрив провадження у справі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 379, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 січня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба