Житомирський апеляційний суд
Справа №278/631/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 76 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/631/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, у якому просив:

- визнати незаконним наказ 78-к/тр від 12 січня 2021 року «Про припинення трудового договору (контракту) та скасувати його;

- зобов`язати ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» поновити його на посаді підсобного робітника відділу логістики з 13.01.2021;

- стягнути з ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2021 по день фактичного поновлення на посаді;

- стягнути з ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» на його користь моральну шкоду в сумі 17 160,00 грн;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення його на посаді та стягнення з ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 08.08.2016 перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді підсобного робітника відділу логістики. Вказує, що наказом відповідача за №78-к/тр від 12.01.2021 його було звільнено з посади з 13.01.2021 за п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Вважає, дане звільнення незаконним. Зазначає, що він є інвалідом ІІІ-ї групи. Вказує, що після проходження профкомісії в ТОВ «Центр профілактичної медицини» та згідно висновку комісії він був допущений до роботи за професією «підсобний робітник». Стверджує, що вказаний висновок він надав до відділу кадрів, проте там його зобов`язали підійти до ТОВ « Центр профілактичної медицини» та подати даний висновок в реєстратуру. Вказує, що після подання довідки в реєстратуру ТОВ «Центр профілактичної медицини» у висновку було зазначено, що він «не придатний до роботи». Зазначає, що за наявності висновку комісії йому було рекомендовано написати заяву про звільнення за угодою сторін з метою повторного прийняття на роботу. Вказує, що він не маючи наміру звільнятися, але бажаючи і далі працювати у відповідача, 04.01.2021 подав заяву про звільнення за угодою сторін. Стверджує, що отримавши заяву відповідач відразу вказав йому про те, що ніхто його приймати на роботу не буде. Вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням перевести його на іншу роботу та подав заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін.

Зазначає, що 12.01.2021 він в черговий раз написав заяву про відкликання поданої заяви про звільнення, але відповідач звільнив його з роботи з 13.01.2021, що на його думку є грубим порушенням чинного законодавства. Вказує, що незаконним звільненням йому заподіяна моральна шкода, зокрема він переніс психологічний стрес, що призвело до погіршення його стану здоров`я. Зазначає, що він з 17.02.2021 по 27.02.2021 хворів, почав страждати безсонням, відчуває постійну нервову напругу, підвищену втомлюваність та позбавлений можливості жити повноцінним життям. Крім того, вказує, що внаслідок незаконного звільнення він не має можливості не лише реалізувати свої звички, бажання та уподобання, але й не має можливості забезпечити себе продуктами харчування та речами першої необхідності. Враховуючи вищевикладене, просив задовольнити його позов в повному обсязі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не звернуто уваги на той факт, чи було його волевиявлення на звільнення за угодою сторін та чи дійсно він мав намір звільнятися з роботи, а також, що саме стало підставою для подання ним заяви на звільнення та чи звертався він із заявами до відповідача про відкликання заяви і чи були звернення до компетентних органів з даного питання. Зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено докази по справі, не враховано висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що при звільненні за угодою сторін необхідно мати одночасне волевиявлення на звільнення обох сторін. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі, у зв`язку з чим ухвалив незаконне рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 08.08.2016 був прийнятий на роботу на посаду прибиральника виробничих приміщень у службу головного енергетика ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Житомир», яке з 16.12.2016 перейменоване на товариство з обмеженою відповідальністю «КРОМБЕРГ ЕНД ШУБЕРТ УКРАЇНА ЖУ». 10.01.2017 був переведений на посаду підсобного робітника відділу логістики. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача.

Вбачається, що 04 січня 2021 року ОСОБА_1 подав відповідачу власноручно написану заяву, в якій просив звільнити його з посади підсобного робітника відділу логістики з 13 січня 2021 року за угодою сторін.

Вказана заява позивача була погоджена керівником відділу та відділом з управління персоналом.

12 січня 2021 року за вхідним номером №43 ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про відкликання заяви на звільнення поданої ним 04.01.2021.

Відповідно до листа ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» від 12 січня 2021 року Вих. №43 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» не надає згоди на анулювання угоди сторін від 04.01.2021 про припинення трудового договору.

Наказам ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» №78-к/тр від 12 січня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади підсобного робітника відділу логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 13 січня 2021 року.

Листом ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» №58 від 13.01.2021 ОСОБА_1 повідомлено про те, що він звільнений з роботи з посади підсобного робітника відділу логістики з 13 січня 2021 року, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Вказано, що у відповідності до чинного законодавства станом на 13.01.2021 з ним проведено повний розрахунок на його картковий рахунок, а також зазначено, про необхідність з`явитися на роботу у підвідділ кадрів для отримання трудової книжки.

Вбачається, що з даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 13.01.2021, про що він власноручно зазначив у наказі про звільнення та власноручно виклав свої заперечення щодо незаконності цього наказу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача були відсутні будь які порушення трудового законодавства, оскільки позивач добровільно написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін із зазначенням бажаної дати припинення трудових відносин. Відповідачем таке звернення працівника і його вимоги задоволені, як щодо звільнення так і щодо бажаної дати припинення трудових відносин. А тому, відсутні підстави для задоволення позову.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 04 січня 2021 року.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі №759/11508/16-ц (провадження №61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі №404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), у постанові від 31 серпня 2020 року у справі №359/5905/18 (провадження №61-22851св19), у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №758/11224/18 (провадження №61-15477св20), у постанові від 04 серпня 2021 року у справі №183/7160/18 (провадження №61-11065св20). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, правильно встановив доведеність існування домовленості між ОСОБА_1 та ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» про звільнення за угодою сторін з 13 січня 2021 року.

З урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України.

З матеріалів справи не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну).

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів також враховано, що з матеріалів справи не встановлена обопільна згода відповідача, як роботодавця, та позивача, як працівника, на скасування угоди про звільнення позивача, а тому позивача було правомірно звільнено з роботи за згодою сторін.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 власноручно написав заяву про звільнення за угодою сторін з 13 січня 2021 року та не надав доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок примушування зі сторони ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ», що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Відповідно до частин першої третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки останній не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його звільнення за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось із порушенням норм трудового законодавства України.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 листопада 2021року.

Головуючий

Судді