ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/300/21Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/844/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Костів О. З.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №597/300/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль марки Опель, модель Корса 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;

визнати за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на наступне майно: пилосос, вартістю 1000 грн; мультиварку, вартістю 1000 грн; пральну машину, вартістю 8000 грн; мобільний телефон, вартістю 7000 грн; кухонні меблі, вартістю 29000 грн; газову плиту, вартістю 12000 грн; кухонну витяжку, вартістю 4000 грн; духовку, вартістю 6000 грн; холодильник, вартістю 7000 грн; морозильну камеру, вартістю 5000 грн; шафу купе, вартістю 11000 грн; двоспальне ліжко, вартістю 13000 грн; ліжко дитяче, вартістю 4000 грн; шафу купе, вартістю 5000 грн; душову кабіну, вартістю 10000 грн; унітаз, вартістю 3000 грн; умивальник, вартістю 2000 грн;

стягнути з нього в користь відповідачки кошти в сумі 12000 грн, у зв`язку із перевищенням вартості частки спільного майна подружжя, що виділяється у власність позивачу ОСОБА_1 .

Також позивач просив стягнути в його користь з відповідачки понесені ним судові витрати по справі, що складаються із сплаченого при подачі позову до суду судового збору.

В обгрунтування заявлений позовних вимог позивач зазначав, що вони з відповідачкою уклали шлюб 30.09.2011 року, який рішенням суду від 30.06.2020 року розірвано.

Під час шлюбу ними було придбано спірний автомобіль марки Опель, модель Корса 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , який зареєстровано на відповідачку. Крім цього, ними було також придбано наступне рухоме майно: пилосос, вартістю 1000 грн; мультиварку, вартістю 1000 грн; пральну машину, вартістю 8000 грн; мобільний телефон, вартістю 7000 грн; кухонні меблі, вартістю 29000 грн; газову плиту, вартістю 12000 грн; кухонну витяжку, вартістю 4000 грн; духовку, вартістю 6000 грн; холодильник, вартістю 7000 грн; морозильну камеру, вартістю 5000 грн; шафу купе, вартістю 11000 грн; двоспальне ліжко, вартістю 13000 грн; ліжко дитяче, вартістю 4000 грн; шафу купе, вартістю 5000 грн; душову кабіну, вартістю 10000 грн; унітаз, вартістю 3000 грн; умивальник, вартістю 2000 грн., які перебувають у користуванні відповідачки.

Як зазначає в позовній заяві позивач, відповідачка одноосібно, виключно у власних цілях використовує також і автомобіль, половину вартості якого в добровільному порядку відшкодовувати йому відмовляється, що і послужило підставою для його звернення до суду з даним позовом, який позивач просить задовольнити в повному обсязі позовних вимог.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено повністю за недоведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати в частині відмови в поділі спільного майна подружжя автомобіля марки Opel Corsa 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 . Зазначає, що місцевий суд, відмовляючи в цій частині позову з підстав обраного ним неправильного способу захисту, порушив норми матеріального права, оскільки в порядку поділу майна подружжя суд зобов`язаний був задовольнити цю вимогу частково та визнати за ним право власності не в цілому, а на 1/2 частину автомобіля в порядку поділу спільного майна подружжя. Просить постановити нове рішення яким визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку автомобіля марки Opel Corsa 2007 року випуску.

Разом з тим заявник погоджується з оскаржуваним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову щодо поділу зазначеного ним у позові рухомого побутового майна за відсутності доказів у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання сторони по справі не з`явилися.

До початку розгляду справи від від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторін.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні вимог щодо поділу автомобіля як спільного майна подружжя. В решті рішення суду не оскаржується.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову щодо поділу автомобіля, як спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з підстав неправильного способу захисту, обраного позивачем при зверненні до суду з позовом.

Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 30 червня 2020 року розірвано укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 вересня 2011 року шлюб, актовий запис №1693, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 30.09.2011 року.

Під час шлюбу, що не заперечується сторонами, був придбаний автомобіль марки Опель, модель Корса 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , який зареєстровано на відповідачку ОСОБА_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 23 липня 2019 року № НОМЕР_4 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 ставив питання про поділ спільного майна подружжя, зокрема, автомобіля.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права. При цьому необхідно встановити чи порушується (не визнається або оспорюється) саме право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Ефективність, як критерій способу захисту цивільного права, полягає в тому, що його реалізація призведе до відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Здебільшого такий спосіб прямо визначений спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 ставив питання про поділ спільного майна подружжя, зокрема автомобіля, оскільки між сторонами існує спір.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, відмовляючи в позові у зв`язку невірно обраним способом захисту прав, не звернув уваги на те, що позов про поділ спільного майна подружжя узгоджується із ст 16 ЦК України, якою передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, що привело до помилкового рішення про відмову в позові.

Ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті

81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірний автомобіль сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно із частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 та у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №159/4860/16.)

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду прийняте без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням у справі нового рішення, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 права власності на зазначений автомобіль .

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову щодо поділу автомобіля, як спільного майна подружжя та постановити в цій частині нове рішення, яким:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки Opel Corsa 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки Opel Corsa 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді