ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/713/21 Справа № 214/4705/18 Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 214/4705/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року, яке постановлено суддею Євтушенко О.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 08 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 січня 2011 року ОСОБА_2 подав до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рукописний текст на 8 сторінках, який був зареєстрований за вхідним № 436 та долучений до матеріалів цивільної справи № 2-70/11. В зазначеному тексті ОСОБА_2 вказав, що дочка позивача ОСОБА_3 побудувала будинок, а згодом незрозуміло чому і як подарувала будинок позивачу. Зазначив, що одружившись з початку дев`яностих, син ОСОБА_4 , переїхав з дружиною і малою дитиною жити до ОСОБА_1 у времянку, в якій він раніше мешкав зі своєю матір`ю і сестрою. Так ОСОБА_1 і ОСОБА_5 їх звідти через два роки вижили, їм довелось іти на квартиру. Крім того, ОСОБА_2 пише, що ОСОБА_1 та її син «два сапога пара», оскільки пишуть на нього в різні інстанції безпідставні скарги, однак хронологію скарг не наводить.

Позивач зазначає, що вказана в тексті інформація вигадана ОСОБА_2 , є недостовірною та негативною. Вважає, що через наклеп на неї суд 8 років не хотів розглядати справу, тому просить суд зобов`язати відповідача подати до суду заяву про спростування недостовірної інформації.

Крім того позивач вважає, що відповідач принизив її честь і гідність перед державною установою та посадовими особами державної влади, у зв`язку з чим їй була завдана моральна шкода. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 вигадує на неї і її сім`ю наклепи, які розповсюджує в державних установах, що викликає у позивача шок, трепет, тахікардію. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 20 000 грн., виходячи з розумної достатності, особистості відповідача, системних порушень відповідачем її майнових і немайнових прав.

На підставі викладеного вище позивач просила суд визнати недостовірною інформацію, викладену в запереченнях ОСОБА_2 по справі №2-70/11, наданих ним 10 січня 2011 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під №425, яка починається зі слів: «Одружившись на початку дев`яностих, син ОСОБА_4 переїхав з дружиною і маленькою дитиною жити до ОСОБА_1 у тимчасову будівлю, в якій він раніше жив зі своєю матір`ю і сестрою, так ОСОБА_1 і ОСОБА_6 їх звідти через 2 роки вижили, довелося піти на квартиру»; визнати недостовірною інформацію, викладену в запереченнях ОСОБА_2 по справі № 2-70/11, наданих ним 10 січня 2011 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під № 425, яка міститься на стор.8 в строчці 10 заперечень зі слів: « ОСОБА_6 . Вже так забрехався, и напевно дістав уже й свою матір (хоча два чоботи пара)», і далі зі строчки 4 знизу стор.8 зі слів: «Я звернувся 20.04.2010 р. в Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу з проханням забезпечити докази для подання позовної заяви до суду», якщо він не надасть докази звернення до суду; зобов`язати ОСОБА_2 направити до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заяву для залучення до справи № 2-70/11 про спростування недостовірної інформації наступного змісту: «10.01.2011 р. я, ОСОБА_2 , подав до суду заперечення по позову ОСОБА_1 і ОСОБА_5 по входящему № НОМЕР_1 , які не відповідають дійсності. Син ОСОБА_7 ОСОБА_8 з дружиною і дитиною у времянці ОСОБА_1 ніколи не проживали, а ОСОБА_1 і ОСОБА_5 їх з времянки не виживали, бо вони там ніколи не проживали. ОСОБА_1 і ОСОБА_5 не два сапога пара, а ОСОБА_1 є мати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу із заявою про забезпечення доказів і подачі позову не звертався»; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн. компенсації моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації, яка не стосувалась предмету спору; відповідно до ст.138 ЦПК України стягнути з відповідача 1 613 грн. 95 коп. та 1299 грн. 00 коп. за відрив від звичайних занять позивача та її представника ОСОБА_5 ; відповідно до ст.133 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 50 грн. 00 коп. та 70 грн. 00 коп. інших судових витрат (за роздруківку документів до суду); відповідно до ст.ст.133, 138 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 84 грн. 00 коп. інших судових витрат (за роздруківку документів до суду) та стягнути з відповідача 1564 грн. 29 коп. за відрив від звичайних занять позивача (а.с. 1-3, 83, 106, 110).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що 10 січня 2011 року ОСОБА_2 подав до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рукописний текст на 8 сторінках, який був зареєстрований за вхідним № 436 та долучений до матеріалів цивільної справи № 2-70/11. В зазначеному тексті ОСОБА_2 вказав, що одружившись з початку дев`яностих, син ОСОБА_4 , переїхав з дружиною і малою дитиною жити до ОСОБА_1 в времянку, в якій він раніше мешкав зі своєю матір`ю і сестрою. Так ОСОБА_1 і ОСОБА_5 їх звідти через два роки вижили, довелось іти на квартиру. Крім того, ОСОБА_2 пише, що ОСОБА_1 та її син «два сапога пара», оскільки пишуть на нього в різні інстанції безпідставні скарги, однак хронологію скарг не наводить. Позивач зазначає, що вказана в тексті інформація, яку відповідач розповсюджує, вигадана ОСОБА_2 , є недостовірною та негативною.

Так, ОСОБА_2 виклав неправдиву інформацію про те, що онук позивача з дружиною та дитиною проживали у позивача у времянкі та позивач не могла їх виселити, оскільки такого ніколи не було, тому суд дійшов помилкового висновку що ці твердження були оціночними судженнями, оскільки ОСОБА_2 не довів сам факт проживання онука з дружиною та дитиною у позивача у времянкі та факт виживання внука з времянки не аргументований, при цьому в рішенні суду взагалі відсутній аналіз вказаних вище подій.

Зауважує на тому, що ні вона, ні її син, ніколи не писали на сусідів скарги, крім відповідача, тому запис ОСОБА_2 про це є наклепом.

Крім того, суд першої інстанції невідповідно матеріалам справи виклав в рішенні про висловлення відповідача « ОСОБА_5 так забрехався і напевно дістав свою матір «хоча два чоботи пара». Позивач вважає, що таким текстом відповідач проецирує свою поведінку в його родині на родину позивача, тому суд в цій частині зробив невідповідні висновки фактичним обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Судом встановлено, що спірним правовідносинам передували події, починаючи з 2010 року, а саме з моменту звернення 20 квітня 2010 року відповідача ОСОБА_2 до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про забезпечення доказів, яка ухвалою суду від 20 квітня 2020 року була задоволена (а.с. 42).

В подальшому позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , яка була прийнята судом, у зв`язку з чим була зареєстрована цивільна справа за № 2-4063/10, яка в подальшому була перереєстрована за № 2-70/11.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди позивач посилалась на те, що 10 січня 2011 року ОСОБА_2 подав до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області письмові заперечення по цивільній справі № 2-4063/10, які були зареєстровані за вхідним № 436 та долучені до матеріалів цивільної справи № 2-70/11, в яких вказав недостовірну та негативну інформацію про те, що дочка позивача ОСОБА_3 побудувала будинок, а згодом незрозуміло чому і як подарувала будинок позивачу. Зазначив, що одружившись з початку дев`яностих, син ОСОБА_4 , переїхав з дружиною і малою дитиною жити до ОСОБА_1 в времянку, в якій він раніше мешкав зі своєю матір`ю і сестрою. Так ОСОБА_1 і ОСОБА_5 їх звідти через два роки вижили, прийшлось іти на квартиру. Крім того, ОСОБА_2 пише, що ОСОБА_1 та її син «два сапога пара», оскільки пишуть на нього в різні інстанції безпідставні скарги, однак хронологію скарг не наводить.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відомості викладені в письмових запереченнях по цивільній справі № 2-4063/10 ОСОБА_2 є недостовірною інформацією, яка порушує її особисті немайнові права, та діями відповідача їй заподіяна моральна шкода.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суд першої інстанції, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, фактично між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли цивільно-правові відносини з приводу добросусідства та поширення про особу та членів її сім`ї недостовірної інформації, що регулюються положеннями Конституції України, Цивільним процесуальним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про інформацію».

Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України.

Вказане право закріплено також у ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, оскільки відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки порушують її особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому державному органі з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Як вбачається із письмових заперечень ОСОБА_2 від 10.01.2011 року по цивільній справі № 2-4063/10, яка в подальшому була перереєстрована за № 2-70/11, що перебувала в провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , позивачі з відповідачами з 1960 року не підтримували добросусідських відносин, постійно конфліктували, писали скарги. При цьому ОСОБА_2 у заяві від 10.01.2011 року було зазначено про те, що «Навіть на свою дочку і сестру ОСОБА_11 , яка жила за цією ж адресою у халупі з двома дітьми і особисто побудувала свій будинок, а потім незрозуміло як і чому дарує ОСОБА_1 , що видно з дарчої, а сама з дітьми перебирається жити в рудничний гуртожиток, де на початку дев`яностих через погане здоров`я вмирає. Одружившись на початку дев`яностих син ОСОБА_4 переїхав з дружиною і маленькою дитиною жити до ОСОБА_1 у тимчасову будівлю, в якій він раніше жив зі своєю матір`ю і сестрою. Так ОСОБА_1 і ОСОБА_6 їх звідти через два роки вижили, довелося йти на квартиру. Хоча це дуже хороша сім`я і їх поважали ». « ОСОБА_6 вже так забрехався, і напевно дістав уже й свою матір (хоча два чоботи пара), що навіть вона відмовилася підписувати черговий «твір» на ім`я генерального директора КЗРК ОСОБА_12 від 26.10.2009 року». (а.с. 4-6).

Оцінюючи зазначені вище висловлювання відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не вдається до образливих, брутальних або нестриманих висловлювань, хоча у ньому дійсно містилися деякі емоційні вислови, які наближалися до перебільшення або провокації, такі як, наприклад, твердження, що « ОСОБА_6 вже так забрехався, і напевно дістав уже й свою матір (хоча два чоботи пара)…»

В свою чергу слід зауважити, що відповідно до положень ст.128 ЦПК України, в редакції станом на 10.01.2011 року, після одержання копій ухвали про відкриття провадження у справі і позовної заяви відповідач має право подати суду письмове заперечення проти позову. Відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Заперечення проти позову можуть стосуватися всіх заявлених вимог чи їх певної частини або обсягу.

Зі змісту вказаної вище норми процесуального закону, що діяв на час вчинення відповідачем процесуальної дії, слідує, що письмові заперечення по цивільній справі № 2-4063/10 були одним із активних процесуальних способів захисту, що свідчить про безпідставність доводів позовної заяви позивача.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження ОСОБА_2 з приводу неправдивості тверджень ОСОБА_5 , викладені в письмових запереченнях по цивільній справі № 2-4063/10, в розумінні положень ст.128 ЦПК України, в редакції станом на 10.01.2011 року, є допустимими оціночними судженнями, які містять лише критику, оцінку дій та позиції сторони в цивільній справі № 2-70/11 та не знаходить підстав для оцінки цієї інформації як фактичного твердження.

Крім того, оцінюючи твердження ОСОБА_2 з приводу наявності між ОСОБА_1 та особою на ім`я ОСОБА_3 , сином останньої ОСОБА_8 , його сім`єю цивільних правовідносин, пов`язаних з правом володіння, користуванням та розпорядження нерухомим майном, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі відомості мають оціночний характер цих правовідносин.

При цьому судом першої інстанції правильно враховано надану відповідачем ОСОБА_2 копію договору дарування будинку від 27 грудня 1988 року, згідно з яким ОСОБА_13 подарувала ОСОБА_1 жилий будинок з господарчими побудовами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , та розташовані на земельній площі 45,3 кв.м. (а.с.45, 145-146), що свідчить про правдивість відомостей, викладених ОСОБА_2 про існування зазначених вище правовідносин.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факт поширення ОСОБА_2 недостовірної інформації або такої, що принижує честь та гідність позивача, а також те, що визначеним законом процесуальним способом захисту були порушені особисті немайнові права позивача, враховуючи те, що вказані у заяві ОСОБА_2 відомості є оціночними судженнями.

Аналізуючи відомості, викладені ОСОБА_2 в запереченнях проти позову в справі № 2-70/11, надані останнім до суду, колегія суддів приходить до переконання, що вони не можуть вважатися поширенням недостовірних відомостей з точки зору природи та мети їх використання відповідачем, а саме, надання з метою захисту особистих прав та інтересів від пред`явлених претензій, за умови, що вони не містять образ чи наклепу, а у своєму змісті містять лише критику та оцінку дій, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол та алегорій.

Вказаний висновок узгоджується з позицією, викладеною в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно якої суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами ст. 1167 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 цієї статті, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з правилами, встановленими ст.ст.16, 23 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктами 3, 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала та не надала доказів того, що відомості, викладені ОСОБА_2 в письмових запереченнях по цивільній справі № 2-4063/10, є недостовірною інформацією, яка порушує її особисті немайнові права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди необхідно відмовити.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суд та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що 10 січня 2011 року ОСОБА_2 подав до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області письмові заперечення по цивільній справі № 2-4063/10, які були зареєстровані за вхідним № 436 та долучені до матеріалів цивільної справи №2-70/11 в яких вказав неправдиву та недостовірну інформацію про те, що одружившись з початку дев`яностих, син ОСОБА_4 , переїхав з дружиною і малою дитиною жити до ОСОБА_1 у времянку, в якій він раніше мешкав зі своєю матір`ю і сестрою. ОСОБА_1 і ОСОБА_5 їх звідти через два роки вижили, довелося іти на квартиру. Крім того, ОСОБА_2 вказує інформацію, яка принижує честь та гідність позивача про те, що ОСОБА_1 та її син «два сапога пара», оскільки пишуть на нього в різні інстанції безпідставні скарги, однак хронологію скарг не наводить, оскільки, як зазначено вище, наведені в письмових запереченнях по цивільній справі № 2-4063/10 твердження ОСОБА_2 , в розумінні положень ст.128 ЦПК України, в редакції станом на 10.01.2011 року, є допустимими оціночними судженнями, які містять лише критику, оцінку дій та позиції позивачів в цивільній справі № 2-70/11.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 виклав неправдиву інформацію про те, що онук позивача з дружиною та дитиною проживали у позивача у времянкі та позивач не могла їх виселити, оскільки такого ніколи не було, тому суд дійшов помилкового висновку що ці твердження були оціночними судженнями, оскільки ОСОБА_2 не довів сам факт проживання онука з дружиною та дитиною у позивача у времянці та факт виживання внука з времянки не аргументований, при цьому в рішенні суду взагалі відсутній аналіз вказаних вище подій, оскільки наведені в письмових запереченнях по цивільній справі № 2-4063/10 вище вказані твердження ОСОБА_2 , в розумінні положень ст.128 ЦПК України, в редакції станом на 10.01.2011 року, є допустимими оціночними судженнями.

Посилання в апеляційній сказі позивача на, що ні вона, ні її син, ніколи не писали на сусідів скарги, крім відповідача, тому запис ОСОБА_2 про це є наклепом колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані твердження не відносяться до предмету спору, а лише демонструють особисті відносини сторін по справі.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що, на думку позивача, суд першої інстанції невідповідно матеріалам справи виклав в рішенні про висловлення відповідача наступного змісту « ОСОБА_5 так забрехався і напевно дістав свою матір «хоча два чоботи пара», оскільки вказане висловлення викладене в рішенні суду відповідно до тексту позовної заяви позивача. При цьому посилання в апеляційній скарзі на те, що таким текстом відповідач проецирує свою поведінку в його родині на родину позивача, тому суд в цій частині зробив невідповідні висновки фактичним обставинам справи, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в даному випадку позивач по справі вдається до оціночних суджень викладеним відповідачем по справі обставинам, тому вказані позивачем заперечення не стосуються предмету доказування у цій справі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанов складено 14 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: