Справа № 454/3906/20 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1746/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів Бойко С.М., Копняк

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 квітня 2021 року у складі судді Фарини Л.Ю. в справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та ОСОБА_3 , з участю третьої особи Сокальської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,-

встановив:

У листопаді 2020 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та ОСОБА_3 , з участю третьої особи Сокальської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Вимоги обґрунтовував тим, що позивач ОСОБА_2 проживає в с. Зубків Сокальського району Львівської області. З метою будівництва будинку він звернувся у Переспівську сільську раду, яка рішенням від 05.05.1996 виділила йому земельну ділянку, розміром 0,25 га під будівництво індивідуального житлового будинку, господарських приміщень, гаражу по АДРЕСА_1 , біля господарства ОСОБА_4 , дозволила будівництво та зобов`язала ОСОБА_2 оформити паспорт на забудову земельної ділянки.

Рішенням Переспівської сільської ради від 15.03.1999 затверджено матеріали попереднього погодження та надано дозвіл ОСОБА_2 на виділення земельної ділянки розміром 0,25 га для будівництва житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 та зобов`язано виготовити технічний паспорт на забудову земельної ділянки.

12.10.2000 Переспівська сільська рада затвердила проект відводу та передачу земельної ділянки площею 0,3358 га у приватну власність під будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка площею 0,3358 га, яка виділена ОСОБА_2 та знаходиться у його власності винесена в натуру, встановлені її межі відповідно до Акту встановлених меж, а також закладені межові знаки, згідно карточки закладки межового знаку.

На підставі рішення Переспівської сільської ради №26 від 12.10.2000 ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку.

У жовтні 2020 ОСОБА_3 звернулася з вимогою звільнити частину належної позивачу земельної ділянки у зв`язку із оформленням нею права власності в порядку спадкування на земельну ділянку.

Земельна ділянка ОСОБА_3 з кадастровим номером :13:003:0004 площею 0,1047 га сформована на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 25.04.2017 ПП «Земельно-кадастрове бюро» та зареєстрована відділом у Сокальському районі Міськрайонного управління у Сокальському районі та м.Червонограді Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Зазначає, що вказаними діями порушено право власності ОСОБА_2 на землю, оскільки він володіє, користується і розпоряджається земельною ділянкою.

Просив суд зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :13:003:0004 площею 0,1047 га та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Львівська область Сокальський район с.Зубків, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 248 із закриттям розділу.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та ОСОБА_3 , третьої особи Сокальської міської ради про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, ухваленим за невідповідності висновків суду обставинам справи, при порушенні норм матеріального та процесуального права.

Покликається на рішення Переспівської сільської ради від 12.10.2000 № 26, яким позивачу затверджено проект відводу земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,33 58 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд та дозволено будівництво житлового будинку на такій земельній ділянці.

Земельна ділянка площею 0,3358 га, яка виділена ОСОБА_2 та знаходиться у його власності винесена в натуру, встановлені її межі відповідно до Акту встановлення меж, а також закладені межові знаки згідно карточки закладки межового знаку.

На підставі рішення Переспівської сільської ради від 12.10.2000 № 26, позивачу ОСОБА_2 виданий Державний акт від 29.10.2001 на право приватної власності на землю площею 0,3358 га, за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з плану зовнішніх меж земельної ділянки, така межує з землями сільської ради (вул. Шевченка та проїзд) та із землями ОСОБА_4 , при цьому у жовтні 2020 року відповідачка ОСОБА_3 просила про звільнення частини земельної ділянки, у зв`язку з оформленням на таку права власності в порядку спадкування.

Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зазначає, що кадастровий реєстратор відмовляє у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки у зв`язку, зокрема, знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Враховуючи те, що рішенням сесії сільської ради йому надано земельну ділянку відповідною площею із зазначенням її місця розташування, кадастровий реєстратор не перевірив можливість знаходження в межах земельної ділянки яку реєстрував, частини іншої.

Також звертає увагу, що на момент подачі заяви до кадастрового реєстратора, формування земельної ділянки, відповідачка ОСОБА_3 не була її власником, при цьому державний реєстратор не перевірив повноваження останньої, що залишилося поза увагою суду.

При цьому, ч. 10 ст. 24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» прямо передбачає можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки державним кадастровим реєстратором який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Звертає увагу, що суд не зазначив у резолютивній частині оскаржуваного рішення висновок щодо позовної вимоги про зобов`язання скасування державної реєстрації земельної ділянки, що є процесуальним порушенням.

Також, зазначає про розгляд справи у відсутність сторони позивача за наявності поданого клопотання про відкладення судового засідання.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 квітня 2021 рокута ухвалити нове рішення, який позов задовольнити в повному обсязі.

07.07.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 є власником відповідної земельної ділянки, яка належить до категорії земель сільського призначення, цільове призначення якої для ведення особистого підсобного господарства, зміну цільового призначення такої ніхто не проводив, крім цього така знаходилася у приватній власності та не була вільною.

В судовому засіданні 02.11.2021 представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги. Звернувся із клопотанням про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 454/2567/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Сокальської міської ради, державного нотаріуса Сокальської районної державної нотаріальної контори Хоми Василя Орестовича про скасування свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою судового засідання від 02 листопада 2021 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 про зупинення провадження у цивільній справі № 454/3906/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 454/2567/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Сокальської міської ради, державного нотаріуса Сокальської районної державної нотаріальної контори Хоми Василя Орестовича про скасування свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

Інші учасники справи представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 , представник третьої особи Сокальської міської ради в судове засідання не прибули, представник відповідача Левицька О.І. подала клопотання про розгляд справи у її відсутність, інші учасники не повідомили про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 367 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Ухвалення ж судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Разом з цим, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовними вимогами про зобов`язання вчинити дії, при цьому наслідком дій щодо реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, яку просить скасувати позивач, є рішення Державного кадастрового реєстратора про реєстрацію земельної ділянки, однак сама реєстрація земельної ділянки належної ОСОБА_3 не оскаржувалась та незаконною не визнавалась.

Крім цього, вирішуючи питання скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку із кадастровим номером: :13:003:0004, суд виходив з того, що речове право ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку не припинялось.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено наступні юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Переспівської сільської від 05.05.1996 позивачу ОСОБА_2 виділено земельну ділянку, розміром 0,25 га під будівництво індивідуального житлового будинку, господарських приміщень, гаражу по АДРЕСА_1 біля господарства ОСОБА_4 та дозволено будівництво, зобов`язано ОСОБА_2 оформити паспорт на забудову земельної ділянки (а.с. 13).

З Акту вибору земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку від 22.01.1998 слідує, що земельна ділянка ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 обмежена з півночі АДРЕСА_1 , з заходу та півдня земельною ділянкою ОСОБА_4 зі сходу земельною ділянкою тимчасового користування ОСОБА_2 (без зазначення площі такої) (а.с. 13 зворот).

Рішенням Переспівської сільської ради від 15.03.1999 затверджено матеріали попереднього погодження та надано дозвіл ОСОБА_2 на виділення земельної ділянки розміром 0,25 га для будівництва житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 та зобов`язано виготовити технічний паспорт на забудову земельної ділянки (а.с. 14).

12.10.2000 Переспівська сільська рада прийняла рішення № 26, яким затвердила проект відводу та передачу земельної ділянки площею 0,3358 га у приватну власність під будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 (а.с. 14 зворот).

На підставі рішення Переспівської сільської ради №26 від 12.10.2000 позивачу ОСОБА_2 29.10.2001 видано Державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 17 зворот).

В матеріалах справи наявний Проект забудови земельної ділянки АДРЕСА_1 , Акт розбивки будівель, Карточка закладки межового знаку (а.с. 15-17).

Іншими словами, колегія суддів погоджується з тим, що матеріали справи свідчать про те, що земельна ділянка, яка спершу виділялася позивачу в розмірі 0,25 га, надана йому площею 0,3358 га, знаходиться у його власності, встановлені межові знаки такої.

В свою чергу, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, відповідачці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1047 га, кадастровий номер :13:003:0004, яка розташована в с.Зубків Сокальського району Львівської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 2-1159 виданого 12.07.2017 державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори (а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим нею успадкована земельна ділянка, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ЛВ 026796 виданого Переспівською сільською радою Сокальського району Львівської області 10.08.1995, що підтверджується свідоцтвом про смерть та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с. 44-47).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_2 свої доводи фактично зводить до того, що на підставі рішення Переспівської сільської ради №26 від 12.10.2000 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, при цьому відповідачка ОСОБА_3 звернулася з вимогою звільнити частину належної позивачу земельної ділянки у зв`язку із оформленням нею права власності в порядку спадкування, вважає, що цим порушено його право власності на землю, оскільки він володіє, користується і розпоряджається земельною ділянкою на власний розсуд.

Іншими словами доводячи законність та обґрунтованість набуття права власності на свою земельну ділянку (що не є спірним у даних правовідносинах), позивач ОСОБА_2 просить зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :13:003:0004 площею 0,1047 га та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку, не зазначаючи у чому полягає захист його прав в обраний ним спосіб, які його права та яким чином є порушені та як задоволення його вимог відновить такі.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідачка ОСОБА_3 фактично заперечує факт належності її земельної ділянки позивачу, оскільки така з 1995 року належала спадкодавці ОСОБА_6 , спадщину після смерті якої вона прийняла та оформила право власності за собою.

У відзиві на позовну заяву представник Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, покликаючись на відповідні норми матеріального права зазначає, що позивачем помилково обраний спосіб захисту, крім цього вимагаючи скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, звертає увагу, що речове право ОСОБА_3 на земельну ділянку не припинялося.

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Так, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ст.79-1 ЗК Укораїни).

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно зі статтею 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Згідно із пунктом 4 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» у разі, якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.

Відповідно до частин 1-3 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України).

Разом з цим, зазначаючи про незгоду із реєстрацією відповідачкою ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, а також не погоджуючись із розробкою технічної документації, як етапами чи процедурою оформлення відповідного речового права, позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів про те, що такі обставини (дії чи бездіяльність) були предметом судового розгляду, з приводу чого ухвалені відповідні судові рішення.

Натомість, із долучених самим же позивачем копій документів не вбачається факту суміжності наданої йому земельної ділянки із земельною ділянкою відповідачки чи її спадкодавця ОСОБА_6 .

Не встановлено факту суміжності земель позивача та відповідачки ОСОБА_3 , як спадкоємця ОСОБА_6 і у Державному акті останньої, з якого слідує, що ділянка № НОМЕР_1 межує з землею ОСОБА_7 , польовою дорогою та землями ОСОБА_8 (а.с. 60).

Не може залишитися поза увагою суду те, що відповідачка ОСОБА_3 є власником відповідної земельної ділянки, яка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення якої для ведення особистого підсобного господарства, як зазначає остання зміну цільового призначення такої ніхто не проводив, крім цього земля знаходилася у приватній власності та не була вільною.

Зокрема, колегія суддів враховує те, що спірну земельну ділянку відповідачка ОСОБА_3 набула в порядку спадкування, при цьому спадкодавцю така належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю виданого Переспівською сільською радою Сокальського району Львівської області 10.08.1995, тобто право власності спадкодавець відповідачки ОСОБА_3 набула задовго до набуття права власності позивачем на земельну ділянку (2001 рік).

Державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_6 не оскаржувався та не скасовувався у судовому порядку, докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Крім цього, дійсно спеціальним законом, який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, є Закон України «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

З моменту державної реєстрації, незалежно від її подальшого скасування, земельна ділянка є об`єктом Державного земельного кадастру, а всі відомості про неї та її кадастровий номер зберігаються у Державному земельному кадастрі постійно (ст. 10, ч. 8 ст. 16, ч. 19, ч. 20 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Такі особливості правового статусу земельної ділянки дають можливість її ідентифікувати, а власнику витребувати її від незаконного володільця, навіть у випадку здійснення державної реєстрації її поділу (виділення), об`єднання з іншими ділянками, вчинення інших реєстраційних дій, внаслідок яких державна реєстрація цієї земельної ділянки скасовується.

Відповідно до п. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, у тому числі, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Згідно цієї ж статті державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

За ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п. 12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом.

Відповідно до п. 4 ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру.

Згідно із п. 10-1, п. 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, перед державною реєстрацією прав на земельну ділянку державним реєстратором отримуються відомості з Державного земельного кадастру, та у разі відсутності в останньому відомостей про земельну ділянку державний реєстратор за зазначеним кадастровим номером за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав приймає виключно рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.

Таким чином, колегія суддів виходить із того, що наслідком дій щодо реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, яку просить скасувати позивач, є рішення Державного кадастрового реєстратора про реєстрацію земельної ділянки, при цьому, сама реєстрація земельної ділянки належної ОСОБА_3 , зокрема на підставі свідоцтва про право на спадщину, не оскаржувалась та незаконною не визнавалась.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що Законом виключено можливість вносити відомості до державного земельного кадастру про земельну ділянку, що формується без документації із землеустрою, оскільки така дія призводить до порушення основних принципів, на яких базується Державний земельний кадастр: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру, законності їх одержання, поширення і зберігання (стаття 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр»), а відомості, внесені до Державного земельного кадастру без землевпорядної документації, не матимуть правових наслідків, оскільки відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях, у разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях

В свою чергу, відповідно до ст. 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позовних вимог у даній справі є вимоги про зобов`язання скасувати державну реєстрацію земельної ділянки та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, при цьому перша фактично залежить від наслідків вирішення другої, відтак відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції у мотивах оскаржуваного рішення описав відповідні висновки з цього приводу, тому доводи апеляційної скарги про те, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення не зазначено висновок щодо позовної вимоги про зобов`язання скасування державної реєстрації земельної ділянки, є безпідставними.

Що стосується розгляду даної справи місцевим судом незважаючи на подане представником позивача клопотання про відкладення, колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Таким чином, врахувавши неодноразові клопотання сторони позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю представника у інших судових засідання, які останній жодним чином не підтверджував та врахувавши рекомендації уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню вірусу, як і належне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, суд першої інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача, а також інших учасників справи, відтак у клопотанні про відкладення розгляду справи обґрунтовано відмовив.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підставами для задоволення такої не є.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, атому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк