КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7386/2021
справа №362/3065/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.,

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Гаврилюка Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Марчука О.Л.

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа: Громадська організація садівницький масив "Глеваха-3" про визнання недійсним рішення, визнання незаконним і скасування державного акту та скасування державної реєстрації,-

встановив:

В червні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, у якому просять:

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету ради народних депутатів Глевахівської селищної ради від 13 грудня 2005 року №638-28-IV, на підставі якого виникло право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0922, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0526, цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства;

- визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №219528 від 15 травня 2006 року на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0922, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0526, цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства на ім`я ОСОБА_4 ;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0922, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0526, цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства за ОСОБА_4 у Державному земельному кадастрі.

Вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-КВ №007271 від 30 січня 1998 року є власником земельної ділянки площею 0,051 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в ГО СМ "Глеваха-3" по АДРЕСА_2 .

Вказують, що ОСОБА_2 звернулась до державного кадастрового реєстратора відділу у Васильківському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Рішенням від 06 лютого 2020 року №020 ОСОБА_2 відмовили з посиланням на те, що в межах її земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, розташована інша земельна ділянка, а саме: перетин між земельної ділянки :01:007:0148 із земельною ділянкою :01:007:0922.

ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії КВ №033608 від 09 квітня 2004 року є власником земельної ділянки :01:007:0148 площею 0,050 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в ГО СМ "Глеваха-3" по АДРЕСА_3 . На належну їй земельну ділянку також накладається земельна ділянка :01:007:0922. При цьому, чоловік ОСОБА_4 здійснив руйнування фактичної спільної межі, частину нежитлового приміщення та насадження.

З посиланням на те, що фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_4 не відповідають юридичним, звернулись до суду із захистом своїх прав.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Гаврилюком Є.В. в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на безпідставність висновків суду, що накладення земельних ділянок одна на одну не є підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування, а відтак і для задоволення інших вимог. Також вказує про безпідставність висновків про невірно обраний спосіб захисту.

Зазначає, що відповідач не визнає прав позивача, а відтак спір має бути вирішено судом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , її представник адвокат Гаврилюк Є.В., а також позивач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що згідно даних Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-KB № 007271 від з 30 січня 1998 року, виданого на підставі рішенням Глевахівської селищної ради народних депутатів від 28 серпня 1997 року №74, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, розташованої на території Глевахівської селищної ради, площею 0,051 га для ведення садівництва.

Згідно даних довідки Громадської організації садівницький масив "Глеваха-3" від 06 вересня 2019 року №1/06/09/19 ОСОБА_2 є членом цієї громадської організації по садовій ділянці № НОМЕР_1 по лінії № НОМЕР_2 згідно генерального плану, загальною площею 0,051 га.

Інформація про кадастровий номер зазначеної земельної ділянки відсутня.

Державним кадастровим реєстратором Відділу у Васильківському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області за наслідками розгляду заяви №ЗВ-020 прийнято рішення №РВ-2020 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 06 лютого 2020 року з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, а саме перетин меж з ділянкою :01:007:0922 та ділянкою :01:007:0148 та невідповідності поданих документів законодавству, а саме: статті 22 Закону України "Про Державний земельний кадастр".

Відповідно до даних Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ №033608 від 09 квітня 2004 року, виданого на підставі рішення Глевахівської селищної ради від 04 грудня 2003 року №250-12-ХХIV, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_4 , площею 0,050 га, кадастровий номер :01:007:0148.

Згідно даних довідки Громадської організації садівницький масив "Глеваха-3" від 04 вересня 2019 року №3/04/09/19 ОСОБА_3 є членом цієї громадської організації по садовій ділянці АДРЕСА_5 по лінії № НОМЕР_2 згідно генерального плану, загальною площею 0,0493 га.

Відповідно до даних Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ №219528 від 15 травня 2006 року, виданого на підставі рішення Глевахівської селищної ради від 13 грудня 2005 року №638-28-IV, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_6 , площею 0,0526 га, кадастровий номер :01:007:0922.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт перетину земельних ділянок не підтверджений належними доказами. Окрім того, суд першої інстанції з посиланням на пункт 4 розділу VII Закону України "Про Державний земельний кадастр" зазначив, що накладення земельних ділянок не є підставою для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та для задоволення інших вимог, оскільки позивачами обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 373 ЦК України:

1. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

2. Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

3. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

4. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

5. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 386 ЦК України:

1. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

2. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

3. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 393 ЦК України передбачено наступне:

1. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

2. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до статті 116 ЗК України станом на дату прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 152 ЗК України визначено:

1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта , яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним ( стаття 155 ЗК України).

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Умовою, за яких рішення органу місцевого самоврядування може бути визнано недійсним для цілей розгляду цієї справи, виходячи з конкретних підстав позову, є його прийняття на основі невідповідних документів або всупереч таких, зокрема у зв`язку із допущеною помилкою.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі не зазначають підстав та умов, за яких оспорюване ними рішення органу місцевого самоврядування можливо було б піддати сумніву на відповідність його вимогам закону з питань землеустрою.

Окрім того, суд зазначає, що рішення органу місцевого самоврядування, державний акт прийняті/видані до набрання чинності 07 серпня 2011 року Закону України "Про державний земельний кадастр".

В прикінцевих та перехідних положеннях цього Закону застережено, що:

4. У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень.

У разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.

Тобто, визначено потенційну можливість виникнення розбіжностей між даними Державного реєстру земель та Державним земельним кадастром.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при зверненні до суду не доведено невідповідність рішення органу місцевого самоврядування положенням закону з урахуванням наведених обставин, та, відповідно, не доведено порушень прав позивачів спірним рішенням та державним актом.

Посилання скаржника на правові висновки у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року №367/3748/15, від 17 травня 2018 року №686/12276/16, а також Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року №2-3007/11 є помилковими, оскільки висновки у цих справах були сформульовані за принципово інших обставин.

В суді апеляційної інстанції представник скаржника заявив клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої просив поставити питання:

- Чи відповідають межі фактичного використання земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0922, яка належить ОСОБА_4 , координатам меж земельної ділянки, які містяться у базі даних Державного земельного кадастру за цим же кадастровим номером? Якщо не відповідають, то в чому полягає невідповідність?

- Чи є накладання земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0922, яка належить ОСОБА_4 на фактичні межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія IV-KB №007271, виданого Глевахівською селищною радою 30 січня 1998 року? Якщо є накладання, то яка площа накладання?

Вказує, що відповіді на зазначені питання матимуть значення для вирішення цієї справи. Одночасно вказує, що в суді першої інстанції не було змоги заявити таке клопотання, оскільки справа розглядалась в спрощеному порядку, судом не роз`яснено наслідків не вчинення процесуальної дії, не сприяв учасникам справи та не роз`яснив, що саме висновок експертизи буде належним доказом у справі.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрито 27 серпня 2020 року та її вирішено розглядати в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Убачається, що після відкриття провадження у справі сторони обмінялись своїми міркуваннями щодо обставин справи - відповідачем подано відзив, а позивачами відповідь на відзив.

Рішення у справі ухвалено в лютому 2021 року, тобто провадження у справі тривало майже пів року, що є більш ніж достатнім часом для того, що б учасники справи у передбаченому законом порядку могли порушити питання про необхідність здійснення певних процесуальних дій.

Окрім того, при вирішенні питання призначення на стадії апеляційного розгляду експертизи, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5, 8, 10 статті 83 ЦПК України:

1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

5. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

10. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Цивільний процесуальний кодекс України під час розгляду цивільних справ позовного провадження закріплює таку засаду для учасників справи, як змагальність сторін. Згідно із змістом статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази.

Отже подання доказу, яким сторона у справі обґрунтовує підставність та законність своїх вимог чи заперечення, є виключно її правом, а не обов`язком. У зв`язку із неподанням доказу учасник справи приймає ризик доведеності та переконливості своїх вимог перед судом.

Суд в свою чергу, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, розглядає справу на підставі наявних у ній доказів, за результатами дослідження яких у судовому засіданні приймає відповідне рішення.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ураховуючи наведене, апеляційним судом відхилено клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, оскільки скаржником не наведено виняткових обставин, які перешкоджали вчиненню такої процесуальної дії під час провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Гаврилюка Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 липня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова