П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила стягнути солідарно з відповідачів пеню в розмірі 2 110 627 грн. 25 коп., 3 % річних у розмірі 20 369 грн. 46 коп., інфляційні втрати у розмірі 68 084 грн. 75 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 538 142 грн. 50 коп., що на момент укладення договору за курсом НБУ становило 25 000 доларів США. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за договором ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 іпотечний договір, відповідно до умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . 24 червня 2015 року позивач уклала з дружиною позичальника ОСОБА_1 договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалася забезпечувати виконання договору позики в повному обсязі. На підтвердження укладеного договору поруки ОСОБА_1 власноручно написала розписку, відповідно до якої вона зобов`язалася відповідати перед ОСОБА_2 за виконання всіх зобов`язань, які виникли згідно з договором позики від 24 червня 2015 року. У подальшому сторони уклали додаткові угоди до договору позики. Згідно з п. 1 додаткової угоди від 24 лютого 2016 року сторони узгодили, що станом на 24 лютого 2016 року заборгованість становить 1 361 695 грн., що за курсом НБУ становить 50 000 доларів США. Також сторони погодили, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань, 23 вересня 2016 року ОСОБА_2 змушена була звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2020 року в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову до неї відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що після звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку неможливо ініціювати будь-які додаткові грошові стягнення. Оскільки позовні вимоги до боржника є недійсними та суперечать нормам чинного законодавства та самого договору іпотеки вимоги до поручителя є також недійсними. Зміни до договору поруки не вносилися шляхом укладення додаткового договору у письмовій формі, яка передбачена для таких договорів, та у формі, у якій було укладено основний договір поруки. Кредитор не скористався правом, передбаченим п. 5.4.1 договору поруки, та у тридцятиденний строк не звернувся до поручителя з відповідною вимогою. Договір поруки було припинено 12 серпня 2015 року відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Порука припинилася також у зв`язку з фактом припинення основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який забезпечував таке зобов`язання. Кредитор відмовилася від прийняття належного виконання зобов`язання, запропонованого боржником, що є підставою для припинення поруки. ОСОБА_1 не була повідомлена про дату судового засідання та жодної повістки про призначення судових засідань, а також позовної заяви не отримувала.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 зазначає, що відповідач була обізнана про судові засідання у суді апеляційної інстанції, але цілеспрямовано на них не з`являлася. Основне зобов`язання було виконано неналежним чином, а тому у відповідності до чинного законодавства кредитор має право на стягнення неустойки. ОСОБА_1 за договором поруки несе солідарну відповідальність разом з ОСОБА_3 . Розрахунок заборгованості проведено з урахуванням строку давності. У суді першої інстанції не заявлялося про застосування строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що позасудове врегулювання було завершено позивачем 27 травня 2016 року та саме з цієї дати право вимоги до відповідачів щодо основного зобов`язання та штрафних санкцій є недійсними. 22 вересня 2016 року фактично мала місце відмова кредитора від прийняття належного виконання зобов`язання, запропонованого боржником або поручителем.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в частині позовних вимог до ОСОБА_1 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 24 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого останній позичив у ОСОБА_2 538 142 грн. 50 коп., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 25 000 доларів США (а.с.6-7, Т.1).

Того ж дня, ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, уклала з ОСОБА_3 іпотечний договір, відповідно до умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-15, Т.1).

24 червня 2015 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалася забезпечувати виконання договору позики у повному обсязі. 12 серпня 2015 року у договір поруки від 24 червня 2015 року було внесено зміни (а.с.21-22, 95, Т.1).

12 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до договору позики від 24 серпня 2015 року, згідно з яким сторони домовилися викласти пункт 1 договору позики в наступній редакції: позичальник ОСОБА_3 позичив у позикодавця 1 068 577 грн. 50 коп., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 50 000 доларів США (а.с.8, Т.1).

Згідно з п.1 додаткової угоди від 24 лютого 2016 року сторони узгодили, що станом на 24 лютого 2016 року заборгованість складає 50 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 361 695 грн. (а.с.9, Т.1).

Сторони погодили, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до 24 березня 2016 року, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також пеню, у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення платежу та несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно статті 625 ЦК України (п.2,4 договору).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Київ Каплун Ю.В. звернуто стягнення на предмет іпотеки й у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено інформацію про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.18, Т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії ( негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором.

Так, за змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Окремим видом застави є іпотека (ст. 575 ЦК України).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначена норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного зобов`язання, яке було забезпечено іпотечним договором.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Отже, положення ст. 36 Закону «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

У разі завершення такого врегулювання, тобто, звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені ст. 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється.

Відповідно до п. 4.3.3 іпотечного договору іпотекодержатель у разі невиконання умов основного зобов`язання має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі, включаючи суму позики, інші плати та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису.

Згідно п. 1.3 іпотеченого договору іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця по поверненню іпотекодержателю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання, передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, в тому числі щодо розміру позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановленні інших майнових санкцій за невиконання умов договору позики.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань вона змушена була звернути стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи, що позивач надала відповідачу ОСОБА_3 достатньо часу для повернення позики, що підтверджується додатковими угодами, у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання є підстави для нарахування та стягнення з відповідачів неустойки та трьох відсотків річних.

У той же час, постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року у даній справі за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 встановлено, що: «…звертаючи стягнення на предмет іпотеки, позивач реалізувала передбачене вимогами ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» , а також п.п.1.3, 4.3.3 іпотечного договору право в рахунок іпотечного майна задовольнити всі вимоги за договором позики, включивши заборгованість за основним зобов`язанням та неустойки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. … зобов`язання щодо повернення суми позики припинено у зв`язку з його виконанням, ОСОБА_2 22 вересня 2016 року за наслідками позасудового врегулювання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , тому її вимоги до ОСОБА_3 щодо сплати нарахованих сум суперечать положенням п.п.1,3 4.3.3 іпотечного договору та є недійсними».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_2 погодилася з висновками апеляційного суду, які містяться у вищезазначеній постанові та не оскаржувала її в касаційному порядку.

ОСОБА_1 є поручителем за договором поруки за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_3 , які виникли згідно з договором позики від 24 червня 2015 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Оскільки зобов`язання ОСОБА_3 щодо повернення суми позики припинено у зв`язку з його виконанням, відповідно, припинилася порука ОСОБА_1 за договором поруки. У зв`язку з цим, вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 пені, 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

У зв`язку з зазначеним, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вимог до ОСОБА_1 через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з прийняттям в цій частині постанови по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 6 375 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача сплачений нею судовий збір у зазначеному розмірі підлягає стягненню на її користь з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2020 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , проживаючої по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 6 375 (шість тисяч триста сімдесят п`ять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.