Справа № 464/1052/21 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/3207/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Теслюка Д.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування спільною квартирою та розподіл особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому в користування приміщення площею 22,8 кв.м., відповідачам: ОСОБА_3 - приміщення площею 11,1 кв.м., а ОСОБА_2 - приміщення площею 25 кв.м., що максимально відповідає частині кожного в праві власності на вказану квартиру. Просив в загальному користуванні залишити кухню площею 12,3 кв.м., коридор мансардного поверху площею 7,9 кв.м., санвузол площею 2,0 кв.м., сходову клітку між 5-м і мансардним поверхами, коридор 5-го поверху площею 8,3 кв.м., балкон площею 3 кв.м., вбиральню 5-го поверху площею 1,9 кв.м. Також Окрім цього, просив розділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, щоу 2007 році, перебуваючи у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 94,3 кв.м, у якій, незважаючи на те, що шлюб між ними розірваний, проживають досі разом. Також у квартирі проживає їхній син - відповідач ОСОБА_3 . Всі троє є співвласниками квартири.

На даний час між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо певного порядку користування квартирою.Поділ їх квартири в даному випадку є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.

Згідно із технічним паспортом квартири, така знаходиться на 5 поверсі, складається з двох кімнат житловою площею 47,8 кв.м.: 1 кімната - 25 кв.м, 2 кімната - 22,8 кв.м, кухні площею 12,3 кв.м, ванної кімнати площею 11,1 кв.м, 1,9 кв.м, 2 кв.м, коридор площею 8,3 кв.м та 7,9 кв.м, балкон площею 3 кв.м. Житлова площа квартири становить 47, 8 кв.м, але, окрім цього, приміщення ванної кімнати площею 11,1 кв.м переобладнано під житлове і в такому проживає син.

Вважає, що запропонований ним порядок користування квартирою, максимально відповідатиме часткам усіх співвласників квартири.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою відмови в задоволенні позову є недоведеність заявлених позивачем вимог про встановлення порядку користування спільною квартирою. В оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції покликається на те, що відповідач заперечує щодо запропонованого позивачем способу встановлення користування квартирою, оскільки кімната, яка пропонується їй виділити, з її слів, є непридатною для проживання. Однак, це спростовується долученою копією технічного паспорту спільної квартири, згідно якого, приміщення, площею 25 кв.м. є житловою кімнатою. Ще однією підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стала відсутність на момент подання позовної заяви висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та посилання суду на здійснення реконструкції у квартирі. Однак, таке не відповідає дійсності, оскільки позивачем жодної реконструкції чи перебудови здійснено не було, а лише у зв`язку із розлученням та необхідністю мати приміщення для проживання, одне із приміщень було переобладнано під житлове. Звертає увагу на те, що встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідне для можливості розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повній мірі.

В жовтні 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шишки О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, таке прийнято з дотриманням матеріальних та процесуальних норм.

Просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від відповідача ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що учасники справи є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Позивачу ОСОБА_1 належить 3/8 частки квартири, відповідачці ОСОБА_2 - 3/8 частки у квартирі, а відповідачу ОСОБА_3 - 1/4 частки у квартирі.

На момент ухвалення оскаржуваного рішення учасники справи зареєстровані у цій квартирі та фактично у ній проживають.

Вказане учасниками справи не оспорюється.

Згідно із технічним паспортом, вказана квартира розташована на 5 поверсі і мансарді, складається із двох кімнат житловою площею 47,8 кв.м: перша кімната площею 25,0 кв.м, друга кімната площею 22,8 кв.м, кухні площею 12,3 кв.м, ванної кімнати площею 11,1 кв.м поєднаної 1,9 кв.м, 2,0 кв.м, коридорів 8,3 кв.м, 7,9 кв.м, балкону 3,0 кв.м. Загальна площа квартири складає 94,3 кв.м.

Між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо певного порядку користування квартирою, однак, як убачається з матеріалів справи, позивач фактично користується першою кімнатою (5 поверх) - площею 25,0 кв.м, відповідачка ОСОБА_2 займає другу кімнату (мансарда) - площею 22,8 кв.м, а відповідач ОСОБА_3 фактично проживає в приміщенні площею 11,1 кв.м (мансарда), що згідно із технічним паспортом є ванною кімнатою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановити порядок користування спільною квартирою між її співвласниками можливо тільки після технічної інвентаризації об`єкта нерухомості, однак на момент подання позовної заяви такої проведено не було. Як убачається із копії технічного паспорту на квартиру, а також позовних вимог, у квартирі була здійснена реконструкція, яка не відображена у технічному паспорті. Також позивачем не надано висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. В ході розгляду справи позивачем не було заявлено клопотання про призначення експертизи для встановлення технічної можливості щодо запропонованого позивачем порядку користування спільною квартирою. Окрім цього, позивачем не доведено, що саме такий порядок користування квартирою буде правильним із врахуванням часток усіх співвласників у спільному майні та технічної можливості. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про розподіл особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, місцевий суду виходив з того, що така є похідної від первинної (встановлення порядку користування квартирою), в задоволенні якої судом також відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні основної вимог (встановлення порядку користування квартирою), суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов загалом обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення цієї вимоги, однак з мотивами такої відмови, колегія суддів погодитись не може.

Аналіз змісту позовної заяви свідчить про те, що ОСОБА_1 просив не виділити в натурі його частку в спірній квартирі, а встановити порядок користування цією квартирою, виділивши в користування учасникам справи певні приміщення.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок про те, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 12 серпня 2021 року у справі від 644/5579/18, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18.

Згідно зі статтею 47 ЖК УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до частини першої статті 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Положеннями частин першої, другої статті 104 ЖК УРСР визначено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК УРСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, однак дійшов до невірного висновку що предметом позову поділ квартири в натурі (виділ учасникам справи їхніх часток в натурі), а не встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, про що просив позивач.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як зазначено в частині четвертій статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням кількості співвласників нерухомого майна, плану квартири, розміру житлової площі (2 житлові кімнати), а також конфліктних відносин між сторонами по справі, та недоведеності того, що приміщення, яке позивач пропонує виділити в користування відповідачу ОСОБА_3 , є житловим, з огляду на те, що між учасниками справи склався певний порядку користування спірною квартою, за яким позивач займає житлову кімнату площею більшою від тієї, яку він просить виділити йому в судовому порядку, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою саме з цих підстав, а не у зв`язку із непроведення технічної інвентаризації квартири, а також через недоведеність технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Допущене судом першої інстанції порушення норм матеріального права усувається судом апеляційної інстанції, шляхом викладення мотивувальної частини оскаржуваного рішення, в редакції цієї постанови.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою (основна вимога), не підлягає задоволенню і похідна вимога - розділення особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири.

Тому у цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Також колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що позивач не позбавлений можливості захистити свої права у зв`язку із одноосібною сплатою житлово-комунальних послуг без компенсації її відповідачами в залежності від належних їм у квартирі часток, шляхом пред`явлення окремого позову про стягнення відповідних сум.

В частині доводів позивача про те, що йому чиняться перешкоди в користуванні спірною квартирою, а також майном подружжя, колегія суддів виходить з того, що до предмета доказування у даній справі, вказані обставини не входять. Такі вимоги можуть бути розглянуті в межах окремої справи, за позовом зацікавленої особи.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 листопада 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич