Постанова

Іменем України

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 754/5108/17

провадження № 61-15938св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року в складі судді Зотько Т. А. та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року в складі колегії суддів Іванової І. В., Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У квітні 2017 року ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 26 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір ML-008/468/2006, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 36 000 дол. США із установленням фіксованої відсоткової ставки 11,00 % та строком повернення до 26 червня 2021 року, а відповідач зобов`язався повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Позивач зазначав, що ОСОБА_1 не в повній мірі виконував обов`язки щодо повернення кредитних коштів, а тому станом на 11 січня 2017 року утворилась заборгованість у сумі 28 495, 48 дол. США, що за курсом НБУ на момент подання позову еквівалентно 774 701, 86 грн, яку банк і просив стягнути з відповідача.

В ході підготовчого розгляду справи ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Зустрічний позов мотивовано тим, що при укладенні кредитного договору та договору іпотеки порушено його права як споживача фінансових послуг. Зазначав, що користуючись його необізнаністю в сфері банківських послуг, банк при укладенні договорів навмисно ввів позичальника в оману щодо істотної умови кредитного договору - його ціни. Крім того, банк безпідставно поклав саме на позичальника ризики валютних коливань, що є несправедливим та створює істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін правочину. Посилався також на те, що договір кредиту укладено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах з урахуванням скрутного матеріального становища позичальника та необхідності вирішення житлового питання.

З огляду на викладене просив визнати недійсним кредитний договір та договір іпотеки № ML-008/468/2006 від 26 червня 2006 року, укладені між ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, первісний позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором №ML-008/468/2006 від 26 червня 2006 року в загальному розмірі 28 495,48 дол. США, що за курсом НБУ станом на 11 січня 2017 року еквівалентно 774 701,86 грн, та витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 620,53 грн; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконує зобов`язання з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим має заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Відмова в задоволенні зустрічного позову мотивована тим, що кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування, а відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що кредитний договір є несправедливим по відношенню до нього. Суди зазначили, що зростання курсу долара США до гривні не є самостійною підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки могло бути передбачено позичальником. Суди не вбачали в оспорюваних правочинах ознак нечесної підприємницької практики з боку банку та введення позичальника в оману. Доводи ОСОБА_1 про укладення ним правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах суди також відхилили як такі, що не підтверджені належними й допустимими доказами.

Аргументи учасників справи

27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення й просив їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- надані банком документи не свідчать про видачу позичальнику коштів в обумовленому кредитним договором розмірі;

- на підтвердження факту видачі кредиту банк повинен надати первинні бухгалтерські документи та заяву позичальника про видачу готівки;

- умови кредитування, зазначені в анкеті-заяві від 05 червня 2006 року та в кредитному договорі від 26 червня 2006 року, суттєво відрізняються між собою, що свідчить про введення позичальника в оману стосовно ціни договору;

- в кредитному договорі одночасно передбачено два види неустойки в разі неналежного виконання умов договору: штраф та пеню, що є порушенням положень статті 61 Конституції України;

- зобов`язання позичальника визначені в тридцяти різних пунктах договору, в той час як зобов`язання банку обмежуються двома пунктами, що свідчить про істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін правочину;

- банк заборонив реєстрацію дітей відповідача в квартирі, яка є предметом іпотеки, що свідчить про порушення прав як позичальника, так і його дітей;

- передання нерухомого майна, право користування яким мають діти, в іпотеку здійснювалося без залучення органу опіки і піклування;

- суди не надали належної оцінки доводам позичальника про те, що оспорювані правочини укладені під впливом тяжких обставин (під загрозою втратити житло) та на вкрай невигідних умовах.

У грудні 2020 року до Верховного Суду від АТ «ОТП Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Посилається на те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази видачі кредитних коштів позичальнику в іноземній валюті, що було передбачено умовами договору. Зазначає, що суди зробили правильний висновок про неналежне виконання відповідачем обов`язку з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також щодо відсутності підстав для визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 листопада 2020 рокузазначено, що відповідач оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктом 1частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: застосування судами норм права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 539/1582/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 444/484/15-ц, від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 183/2122/15, від 10 червня 2020 року в справі № 133/474/15-ц, від 09 вересня 2020 року в справі № 585/754/17 та постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1746цс16, від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16, від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1374цс17, від 16 березня 2016 року в справі № 6-2918цс15, від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 червня 2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір ML-008/468/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 36 000 дол. США із встановленням фіксованої процентної ставки 11,00 % + FIDR, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити проценти за користування кредитними коштами до 26 червня 2021 року.

Відповідно до пункту 3.1 частини № 2 кредитного договору № ML-008/468/2006 від 26 червня 2006 року сторони дійшли згоди, що в якості забезпечення всіх своїх зобов`язань за цим договором позичальник зобов`язується передати чи/та забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку банку предмет іпотеки, що перебуває у власності позичальника чи/та майнового поручителя.

Відповідно до умов договору іпотеки, укладеного сторонами того ж дня, в якості забезпечення виконання позичальником його боргових зобов`язань перед банком виступає квартира АДРЕСА_1 .

Перед укладенням кредитного договору 05 червня 2006 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву на отримання кредиту у розмірі 36 000 дол. США, в якій підтвердив, що банком у письмовій формі та в повному об`ємі надано йому інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до пункту 1.5.1 статті 1.5 частини № 2 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором, з визначеним порядком зниження ліміту заборгованості за період з 26 липня 2006 року по 28 червня 2021 року, в якому установлено дату погашення щомісячного платежу, мінімальний щомісячний платіж та його складові: тіло кредиту, проценти за користування кредитом.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.7, 1.7.2 кредитного договору для облікових цілей банк відкриває позичальнику позичковий рахунок; банк здійснює видачу кредиту згідно з кредитною заявкою позичальника шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника.

15 червня 2006 року між сторонами укладено договір №008/1159/06 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб за № НОМЕР_1 .

Згідно з випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за період з 26 червня 2006 року по 26 листопада 2014 року банком зараховано на рахунок суму коштів у розмірі 36 000 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день перерахування коштів становило 181 800 грн.

Суди також установили, що ОСОБА_1 не здійснював у передбачені договором терміни погашення кредиту, тому станом на 11 січня 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 28 495, 48 дол. США, з яких: заборгованість по тілу кредиту в сумі 23 028, 18 дол. США, заборгованість по відсотках у сумі 5 467, 30 дол. США.

У відповідності до підпункту 1.9.1 пункту 1.9 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначений банком частині у випадку невиконання позичальником або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених пунктом 2.3.7 та статтею 3 цього Договору) та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки. При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Банк направив позичальнику вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором вих. № 12-4-10/287 від 30 січня 2017 року та вих. № 12-4-10/288 від 30 січня 2017 року, яка залишена відповідачем без виконання.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів не приймає доводи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Щодо первісного позову АТ «ОТП Банк» про стягнення кредитної заборгованості

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Заперечуючи проти задоволення первісного позову, відповідач у касаційній скарзі посилається на те, що обставини наявності кредитної заборгованості та видача кредитних коштів повинні підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (пункт 1 частини першої статті 264 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 643/11542/15-ц (провадження № 61-26св18) зроблено висновок, що: «згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктом 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30 грудня 1998 року № 556, пунктами 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації, зокрема і первинної, складеної в момент вчинення господарської операції, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України».

У справі, що переглядається, встановивши, що позивач надав докази на підтвердження факту видачі ОСОБА_1 кредиту, а відповідач будь-яких доказів на спростування факту отримання кредитних коштів та розміру заборгованості не надав, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та наявність підстав для задоволення первісного позову.

При цьому суди надали належну оцінку наявним у матеріалах справи документам, зокрема, меморіальним ордерам на видачу кредиту, виписці з особового рахунку відповідача, розрахунку заборгованості, а також прийняли до уваги часткове виконання умов кредитного договору відповідачем.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що в кредитному договорі одночасно передбачено два види неустойки в разі неналежного виконання умов договору: штраф та пеню, що є порушенням положень статті 61 Конституції України, колегія суддів відхиляє, оскільки притягнення позичальника до цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання у вигляді неустойки не є предметом спору в справі, що переглядається: банк пред`явив позовні вимоги виключно про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Пред`являючи зустрічний позов про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, ОСОБА_1 послався на три окремі підстави:

- введення банком позичальника в оману шляхом надання неповної інформації про істотні умови договору, зокрема, ціну договору;

- включення до договору несправедливих умов, що призвело до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін правочину;

- укладення кредитного договору під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 , укладаючи оспорювані правочини, був ознайомлений з їх змістом, істотними умовами, а також положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», власноручно підписав такі договори, а також у подальшому частково їх виконував, що свідчить про згоду позичальника з договірними умовами.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, саме таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року в справі № 450/3260/16-ц (провадження № 61-19614св20) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Не встановивши одночасну наявність зазначених ознак для кваліфікації положень договору як несправедливих, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Доводи відповідача про те, що оспорювані правочини укладені ним під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, суди обґрунтовано відхилили як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Аргументи касаційної скарги про те, що договір іпотеки укладено без згоди органу опіки та піклування та з порушенням прав дітей відповідача, колегія суддів не приймає, оскільки вказані обставини не були визначені ОСОБА_1 як підстави позову під час звернення до суду.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 643/11542/15-ц (провадження № 61-26св18) та від 15 квітня 2021 року в справі № 450/3260/16-ц (провадження № 61-19614св20), не дають підстав уважати, що судові рішення прийняті з недотриманням норм матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук