Справа № 452/2473/19 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/811/1055/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у виді інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03 жовтня 2017 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області винесено рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість будівельних матеріалів у сумі 238 926 грн. та судові втрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1691 грн., всього 240 617 грн.

Згідно постанови Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року залишено без змін.

Таким чином відповідач зобов`язаний виплати позивачу вищезазначену суму коштів.

Зазначала, що дана справа пройшла касаційну інстанцію, а саме судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тобто суд апеляційної інстанції 23 травня 2019 року, прийняв рішення після перегляду судом касаційної інстанції.

Добровільно виконувати рішення суду відповідач не бажає.

З посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України просила стягнути інфляційні втрати за весь час прострочення у сумі 70081 грн. 32 коп., а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 18596 грн. 95 коп., за період часу з 27 грудня 2016 року по 31 липня 2019 року.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у виді 3 % річних від суми 238 926 грн. за період з 23 травня 2019 року по 31 липня 2019 року у сумі 1374 (однієї тисячі триста сімдесят чотири) грн. 64 коп. та 13 (тринадцять) грн. 75 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що прострочена заборгованість є майном та на активи стосовно яких особа має «легітимні сподівання» про їх повернення розповсюджується принцип мирного володіння майном, який передбачає захист права власності від протиправних посягань як застосуванням фінансових інструментів так і встановленням юридичної відповідальності, зокрема передбаченої ст. 625 за такі посягання.

Вказує, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував ст. 625 ЦК України, проте не правильно визначив період, оскільки фактично в проміжку часу з 27 грудня 2016 року по 31 липня 2019 року на заборгованість в розмірі 238926.00 грн.

Зазначає, що суд взяв період лише 23 травня 2019 року по 31 липня 2019 року, хоча обов`язок повернення коштів у відповідача виник у 2016 році і з даного часу кошти знецінились та відповідно до даних правовідносин мало б бути застосовано ст. 625 ЦК України із дати коли у відповідача виник обов`язок повернути кошти, а це 27 грудня 2016 року, тому, на думку скаржника, суд першої інстанції не правильно визначив період стягнення та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог,

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2021 року по справі № 452/2473/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Стягнути із відповідача судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Встановлено, що 03 жовтня 2017 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області винесено рішення у справі № 452/3304/16-ц, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість будівельних матеріалів у сумі 238 926 грн. та судові втрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1691 грн., всього 240 617 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у справі № 452/3304/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року залишено без змін.

Сума заборгованості, згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 23 травня 2019 року, відповідачем сплачена на користь позивача повністю, що підтверджується постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 23 вересня 2019 року (ВП № 59383308).

У позові позивач зазначив вимогу про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за період з 27 грудня 2016 року по 31 липня 2019 року, тобто за період з моменту пред`явлення позову у справі № 452/3304/16-ц до подання даного позову до суду (позов подано 1 серпня 2019 року).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника

Відповідач мала грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у сумі 238 926 грн.

Позивач просила стягнути індекс інфляції за весь час прострочення у сумі 70081 грн. 32 коп., а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 18596 грн. 95 коп., за період часу з 27 грудня 2016 року по 31 липня 2019 року (розрахунок зроблено в позовній заяві), загальна сума складає 88678 грн. 27 коп.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, після його підтвердження чинним судовим рішенням у розмірі 238 926 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) у схожих правовідносинах та у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року було переглянуто судом апеляційної інстанції 23 травня 2019 року, постанова Львівського апеляційного суду набрала законної сили 23 травня 2019 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних від суми 238 926 грн. за період з 23 травня 2019 року по 31 липня 2019 року, тобто за період з моменту набрання постанови Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року законної сили до подання позову до суду (позов подано 1 серпня 2019 року).

За розрахунком 3 % річних від суми 238 926 грн. за період з 23 травня 2019 року по 31 липня 2019 року (70 днів) становить: 1374 грн. 64 коп.(238926 грн. х 3 х 70 : 365 : 100).

Постанова Львівського апеляційного суду у справі № 452/3304/16-ц набрала законної сили 23 травня 2019 року. Період стягнення інфляційних втрат повинен стягуватися з 23 травня 2019 року по 31 липня 2019 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сукупний індекс інфляції має мінусовий коефіцієнт, оскільки індекси інфляції менші за 100 % у період невиконання зобов`язання, а саме: за червень 2019 року 99,5 %; за липень 2019 року 99,4 %. Інфляційні збитки за вказані періоди відсутні.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення у сумі 70081 грн. 32 коп. за період часу з 27 грудня 2016 року по 31 липня 2019 року та за період з 23 травня 2019 року по 31 липня 2019 року (в тому числі) - слід відмовити за безпідставністю.

Також не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 03 жовтня 2017 року по 31 липня 2019 року, оскільки зобов`язання у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 виникли з 23 травня 2019 року (з часу набрання законної сили рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.