Справа № 442/2097/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/2290/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Іванової О.О.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2021 року у справі за позовом адвоката Лиштви Юрія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , до Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксолана Василівна, ОСОБА_1 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року адвокат Лиштва Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивував тим, що 18 лютого 2020 року позивачка офіційно дізналась про смерть свого батька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті відкрилась спадщина, встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини пропустила у зв`язку із тим, що не знала про смерть батька.

Позивачка з травня 2017 року постійно мешкає в Іспанії, з батьком підтримувала зв`язок лише по телефону, останній раз спілкувалася із ним в червні 2017 року.

Зазначила, що на початку вересня 2017 року батько перестав відповідати на її дзвінки, але у зв`язку з тим, що батько мав онкологічне захворювання легенів і йому було важко розмовляти, її спочатку це не турбувало.

Однак не отримавши змоги зв`язатись із батьком в подальшому почала писати всім своїм знайомим та родичам через соціальні мережі, надсилати листи на електронну пошту сільській раді за місцем проживання батька, телефонувати їм, однак відповідь отримала лише в лютому 2020 року від рідної сестри батька, ОСОБА_6 , яка й повідомила її про смерть батька.

Вважає, що була позбавлена можливості дізнатися про смерть батька з об`єктивних, незалежних від неї причин. А ОСОБА_1 свідомо не повідомила нотаріуса про неї, як спадкоємицю першої черги, у зв`язку з чим нотаріусом не були здійснені передбачені статтею 63 Закону України «Про нотаріат» заходи щодо виклику та інформування спадкоємців.

З урахуванням викладеного, просив визнати поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини та визначити додатковий строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , терміном в один місяць з часу набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 червня 2020 року.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2021 року оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивачка вживала заходи щодо отримання інформації стосовно свого батька, детально про це було зазначено у позові із наданими доказами, проте даним обставинам судом першої інстанції не було надано оцінки.

Вважає, що судом першої інстанції не досліджено та не надано правової оцінки обставинам стосовно правдивості та достовірності свідчень свідка ОСОБА_7 зі сторони ОСОБА_1 , вжитим заходам позивачкою щодо інформації про свого батька, дії ОСОБА_1 , направлені на приховування в отриманні інформації про смерть батька позивачки та статус третьої особи ОСОБА_1 , з урахуванням скасування рішення суду, яким остання отримала право на спадщину.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 18 лютого 2020 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Згідно інформації приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В., наданої на виконання ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 серпня 2020 року встановлено, що 25 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_5 .

До заяви нею додано, зокрема фотокопію свідоцтва про одруження.

На підставі її заяви 25 січня 2018 року заведено спадкову справу № 7/2018.

При заведенні спадкової справи нотаріусом здійснено перевірки щодо наявності заповіту, складеного спадкодавцем та заведеної спадкової справи після його смерті.

Згідно відомостей зі Спадкового реєстру зазначена інформація у реєстрі відсутня.

Зазначене також підтверджується копією спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка витребовувалася судом за клопотанням представника позивача.

30 січня 2018 року приватним нотаріусом сформовано повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, згідно якого шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розірвано, а тому права на спадкування згідно статті 1261 ЦК України у ОСОБА_1 немає, у зв`язку з чим їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

24 травня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_5 згідно статті 1264 ЦК України та надала рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2018 року (справа № 442/1187/18) про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_5 .

Інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались.

ОСОБА_1 відповідно до поданих нею документів було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 родинні відносини із ОСОБА_5 підтвердила рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2018 року, яким встановлено факт проживання їх однією сім`єю без шлюбу з 09 серпня 2012 року по 09 серпня 2017 року (справа № 442/1187/18).

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року зазначене вище рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області скасовано. Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, з участю заінтересованої особи приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Лютик Р.В. залишено без розгляду. Роз`яснено заявнику, що вона має право подати позов на загальних підстава. При цьому, свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 є дійсними.

Вказане встановлено судом першої інстанції з матеріалів спадкової справи, витребуваної згідно ухвали суду.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні в суді першої інстанції надав показання, в яких зазначив, що з покійним ОСОБА_9 вони товаришували. Йому відомо, що останній був у хороших стосунках з донькою ОСОБА_10 (позивачкою у справі), між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 також були хороші стосунки.

З позивачкою він познайомився у будинку ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , де і обмінялися з ОСОБА_10 номерами телефонів. Згодом ОСОБА_14 захворів. І хоча він перебував у той час в Іспанії, з ОСОБА_14 часто спілкувався. Приблизно за місяць до смерті останнього, він повернувся в Україну.

Відвідавши ОСОБА_5 , помітив, що стан здоров`я товариша вкрай поганий. Тому він зателефонував до доньки ОСОБА_10 і попередив, що її батько може невдовзі померти і якщо вона має бажання ще його побачити, то нехай приїжджає. Коли ОСОБА_15 помер, йому зателефонувала ОСОБА_16 . Він поцікавився у неї чи комусь ще відомо про смерть останнього, на що ОСОБА_12 відповідала, що повідомила усю родину. Приблизно через 5 7 днів він зателефонував до доньки померлого ОСОБА_10 через ОСОБА_17 (Фейсбук), але вона не бажала говорити про смерть батька, пояснюючи тим, що їй важко це обговорювати. Позивачка довший час перебувала в Іспанії (Барселоні). Оскільки вона туди виїхала з донькою, яка часто хворіла, а він працював у аптеці в Іспанії, то позивачкака часто дзвонила до нього за порадою стосовно ліків для дитини. Він був здивований, коли дізнався, що ОСОБА_10 не приїхала на похорон до батька. Зазначив, що у разі, якщо позивач оплачує своїй доньці приватне лікування в Іспанії, то у них повинна бути там офіційна реєстрація місця проживання. Якщо ж позивачка отримує в Іспанії певний соціальний захист, то такий здійснюється через консульство. Однак, йому невідомо чи перебуває позивачка в Іспанії легально, хоча остання розповідала йому, що там у дитини хороший медичний захист. Йому також відомо, що ОСОБА_18 дуже довго не мав зв`язку із донькою ОСОБА_10 , яка проживала зі своєю матір`ю. Проте, з часом останній з`ясував її місцезнаходження і зустрівся з нею в м.Києві. Після цього позивач підтримувала зв`язок із батьком. ОСОБА_18 ніколи не говорив з ним за своє майно.

Факт родинних відносин позивача ОСОБА_3 із ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частиною 2 статті 1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина 2 статті 1223 ЦК України).

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Згідно із пунктом 24 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 є ІНФОРМАЦІЯ_2 (день його смерті). На адресу суду позовна заява представника позивача ОСОБА_3 адвоката Лиштви Ю.В. надійшла 06 квітня 2020 року, відправлення відбулось 25 березня 2020 року. Позивач ОСОБА_3 до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини не зверталася взагалі.

В обґрунтування поважності причин пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини представник позивачки ОСОБА_3 зазначив, що остання не була обізнана про смерть батька, внаслідок умисних дій ОСОБА_1 , яка приховала інформацію про смерть спадкодавця, а нотаріус не здійснив передбачені статтею 63 Закону України «Про нотаріат» заходи щодо виклику та інформування спадкоємців. Представником позивача на обґрунтування позовних вимог долучено постанову Верховну Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 629/1886/18. Висновок Верховного Суду у зазначеній постанові зводиться до того, при заведені спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру встановила наявність заповіту, однак не вчинила усіх необхідних дій для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснила виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця, хоча достовірні дані про обізнаність позивача про існування заповіту у нотаріуса були відсутні.

При цьому, у даних правовідносинах суд правильно погодився з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 25 квітня 2019 року (справа № 761/794/15-ц), від 27 травня 2020 року (справа № 336/1127/17), від 11 листопада 2020 року (справа № 750/262/20), згідно з якими незнання спадкоємця про смерть спадкодавця не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незнання про смерть спадкодавця не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання заяви про прийняття спадщини у межах встановленого законодавством строку.

Крім того, допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 надав покази, згідно з якими позивачка була обізнана щодо смерті батька, так як він особисто, приблизно через 5 7 днів після смерті ОСОБА_5 , зателефонував їй через Месенджер (Фейсбук), але вона не бажала говорити про смерть батька, пояснюючи тим, що їй важко це обговорювати.

З матеріалів спадкової справи суд встановив, що ОСОБА_1 у своїх заявах про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину зазначила про відсутність інших спадкоємців, при цьому, жодним нормативно-правовим актом не покладено на неї відповідний обов`язок щодо зазначення інших спадкоємців, а такі її дії також не свідчать про поважність причин пропуску строку позивачкою.

Верховний суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 вказав на те, що якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. При цьому, апелювання на недобросовісність поведінки іншого спадкоємця щодо ненадання відомостей про відкриття спадщини, є безпідставними, оскільки це також не свідчить про поважність причин пропуску строку і не є перешкодою на вчинення спадкоємцем дій по прийняттю спадщини відповідно до норм цивільного права.

Що стосується врахування практики Верховного Суду, долученої представником позивачки, суд зазначив, що дані справи не є аналогічними. У представленій представником позивачки постанові ВС судом враховано свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та взято до уваги те, що нотаріус при заведенні спадкової справи, отримавши відомості зі Спадкового реєстру щодо наявності заповіту від спадкодавця, не повідомив спадкоємця за заповітом, чим на думку суду не сприяв здійсненню особистого розпорядження спадкодавця. При цьому, у даних спірних правовідносинах має місце спадкування за законом, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори), що міститься у матеріалах спадкової справи, згідно якої за параметрами пошуку « ОСОБА_18 » інформація відсутня.

З приводу обов`язку нотаріуса повідомляти спадкоємців про відкриття спадщини, то суд зазначив, що згідно зі статтею 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. У той же час, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що нотаріус, отримавши заяву про прийняття спадщини ОСОБА_1 , була обізнана про інших спадкоємців, їх місце проживання чи місце роботи, що в свою чергу не свідчить про недобросовісність дій нотаріуса.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що практика ВС, надана представником позивача, не може братись до уваги судом у спірних правовідносинах, оскільки у даній справі різні фактичні обставини.

Крім того, представником позивача додатково зазначалось про те, що позивачка пропустила строк для прийняття спадщини, у зв`язку з тим, що перебувала за кордоном. Проте, жодних доказів того, що перебування за межами України стало перешкодою для реалізації останньою своїх спадкових прав, не надано. А тому суд враховує позицію ВС, викладену у постанові від 06 червня 2018 року (справа № 592/9058/17-ц) та у постанові від 12 квітня 2021 року (справа № 589/1863/13-ц), згідно якої необізнаність про смерть спадкодавця та проживання спадкоємця за межами України не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки перебування позивачки поза межами України не позбавляло її можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою, як це передбачено Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012. Крім того, відповідно до частини шостої статті 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на дипломатичні представництва України. Згідно зі статтею 38 цього ж закону, на консульські установи України серед іншого також покладений обов`язок видавати свідоцтва про право на спадщину. Доказів неможливості з`явитися до консульської установи або до дипломатичного представництва України за кордоном позивач не надав.

Отже, чинним законодавством передбачений альтернативний механізм прийняття спадщини для громадянам України, завдяки якому можна реалізувати свої спадкові права й без виїзду з країн свого постійного проживання (перебування) та повернення в Україну, чим не скористалась ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, так як зазначені представником позивачки обставини для надання останній додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали їй у встановлений законом строк реалізувати свої спадкові права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.