ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
У х в а л а

про залишення без руху апеляційної скарги

06 січня 2021 року

м. Харків

провадження № 22-ц/818/236/21

Харківський апеляційний суд у складі судді Пилипчук Н.П., перевіривши у порядку ст. 357 ЦПК України відповідність вимогам закону апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № №2-1688/1999 за позовом Державного підприємства Завод ім.Малишева до ОСОБА_1 про втрату права на житлове приміщення ,

в с т а н о в и в :

06 травня 2020 року до Харківського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 травня 2020 року дану апеляційну скаргу залишено без руху та зазначено, що з апеляційної скарги не вбачається номер справи, яке судове рішення оскаржується, в чому полягає його незаконність, не зазначено дати ухвалення оскаржуваного рішення, а також дати отримання апелянтом копії оскаржуваного рішення, не додано оригінал квитанції на підтвердження сплати судового збору, з апеляційної скарги ОСОБА_1 не вбачається яке саме судове рішення оскаржується (рішення чи ухвала).

09 червня 2020 року, на виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 12.05.2020 року, надійшла уточнена апеляційна скарга.

З поданої скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова, ухвалене суддею Музиченко В.О. у справі щодо позбавлення її права на кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 , однак номеру справи не може вказати, оскільки не має копії оскаржуваного рішення та не знає його. Крім того, зазначає, що рішення було ухвалено у 1999 році.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року зазначена цивільна справа була витребувана з Комінтернівського районного суду м.Харкова.

22 липня 2020 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшов лист, з якого вбачається, що в 1999 році в провадженні Комінтернівського районного суду знаходилась цивільна справа за позовом Державного підприємства Завод ім.Малишева до ОСОБА_1 про втрату права на житлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована у алфавітному покажчику за №2-1688/1999.

З листа вбачається, що на даний час справа знищена, рішення та інших матеріалів не залишилось.

Крім того, керівником апарату Комінтернівського районного суду м.Харкова, на виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року, було подано заяву про відновлення втраченого провадження.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 09 липня 2020 року заяву керівника апарату Комінтернівського районного суду м.Харкова про відновлення втраченого судового провадження по справі №2-1688/1999 за позовом Державного підприємства Завод ім.Малишева до ОСОБА_1 про втрату права на житлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 - повернуто заявнику.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від23 липня 2020 року матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 по справі за позовом Державного підприємства Завод ім.Малишева до ОСОБА_1 про втрату права на житлове приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 - направлено до Комінтернівського районного суду м.Харкова, як до суду першої інстанції для відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 23 листопада 2020 року відмовлено у відновленні втраченого провадження.

Суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова повторно підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

П. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 1 ст. 123 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

ЦПК України у частині 1 статті 2 закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи відбувався у 1999 році.

Згідно частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ст. 289 ЦПК України від 18 липня 1963 року (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції, 1999 року) сторони та інші особи, які брали участь у справі, мають право оскаржити у касаційному порядку судове рішення повністю або частково. Касаційні скарги і касаційні подання на рішення районного (міського) суду, міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону подаються відповідно до Верховного Суду Республіки Крим, обласного, Київського і Севастопольського міських судів, військових судів регіонів, Військово-Морських Сил, а на рішення Верховного Суду Республіки Крим, обласного, Київського і Севастопольського міських судів, міжобласного суду та військових судів регіонів, Військово-Морських Сил - до Верховного Суду України.

Згідно з частиною першою статті 290 ЦПК України від 18 липня 1963 року (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції) Касаційні скарги на рішення районних (міських) судів, міжрайонних (окружних) судів, Верховного суду Республіки Крим, обласного, Київського і Севастопольського міських судів, міжобласного суду, військових судів може бути подано протягом десяти днів з наступного дня після проголошення рішення. В такий же строк може бути внесено касаційне подання прокурора.

Відповідно до частин другої та третьої статті 89 ЦПК України від 18 липня 1963 року (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції) стороні або іншій особі, яка бере участь у справі, в разі пропуску встановленого законом строку з причин, визнаних судом поважними, суд може поновити пропущений строк.

Відповідно до пункту 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України 18 березня 2004 року неоскаржені судові рішення, ухвалені судом першої інстанції до набрання чинності цим Кодексом, набирають законної сили у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України 1963 року.

Згідно з пунктом 13 Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За ч.3 ст. 357 ЦПК України (в редакції чинній на час подання апеляційної скарги) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених ст.354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

В клопотанні про поновлення строку на оскарження рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 зазначає, що судових повісток вона не отримувала, з матеріалами справи не знайомилася. Вказує, що пропустила строк на оскарження рішення з поважних причин, оскільки намагалася відновити матеріали справи та зверталася до судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Музиченко В.О. із заявами про надання їй рішення суду та про відновлення матеріалів справи, однак відповідей не отримала. Крім того, зазначає, що у 2000 році повернулася до Харкова, однак не змогла потрапити у кімнату, оскільки замки були змінені. Вказує, що декілька років поспіль вона намагалася отримати рішення суду, не пам`ятає коли їй вислали рішення суду, воно не зберіглося, вона не змогла його знайти.

Оцінку зазначеним доводам апеляційний суд отримав можливість надати після надходження до апеляційного суду матеріалів провадження 2-в/641/23/2020 з ухвалою Комінтернівського районного суду від 23 листопада 2020 року.

Суд вважає, що наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку на оскарження рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова не є поважними. Так ОСОБА_1 фактично не заперечує, що отримувала копію рішення суду, знала про його існування, нею не надано відповідних доказів на підтвердження обставин, які стали їй перешкодою в оскарженні рішення суду, на які вона посилається у відповідному клопотанні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, згідно з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» Судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними. Виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї для цього дії..

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.98 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У них зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави. Якщо в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог вітчизняного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без відповідного клопотання відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Оскільки наведені в клопотанні про поновлення строку обставини судом визнані неповажними, ОСОБА_1 має право вказати інші причини пропуску такого строку, як це передбачене ст. 354 ЦПК України, які б виправдовували пропуск строку на апеляційне оскарження судового рішення, через тривалий час після його ухвалення.

З огляду на те, що апелянтом не виконані вимоги процесуального закону, вважаю за необхідне повторно залишити апеляційну скаргу без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду.

Згідно ч.2 ст.357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених ст.356 ЦПК України застосовуються положення статті 185 ЦПК України.

За таких обставин, дана апеляційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення вказаних недоліків, а саме: надати клопотання із зазначенім інших причин, які б виправдовували пропуск строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Керуючись ст. ст.185, 356, ч.2 ст.357 ЦПК України суддя,

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № №2-1688/1999 за позовом Державного підприємства Завод ім.Малишева до ОСОБА_1 про втрату права на житлове приміщення - відмовити.

Визнати неповажними наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова - залишити без руху.

Надати строк для усунення недоліків у термін 10 днів з дня отримання копії ухвали апеляційного суду.

Роз`яснити апелянту, що у разі невиконання вимог ухвали в зазначений вище строк, у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, в силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя

Харківського апеляційного суду Н.П. Пилипчук