ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

02 серпня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/946/21
Головуючий у першій інстанції Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1007/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В. , Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 31.05.2021,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача 43540,54 грн інфляційних нарахувань та 23400,25 грн - три % річних, а всього 66940,79 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 по справі № 814/2063/17, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021, підтверджено виникнення грошового зобов`язання 20.03.2019 на підставі юридичного факту повного розрахунку, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.11.2018 у справі 750/5104/17, стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. 22.03.2021 ВЧ НОМЕР_1 на його користь було виплачено 388408,80 грн за час затримки розрахунку.

На думку позивача, оскільки вказане грошове зобов`язання в сумі 388408,80 грн було прострочено відповідачем на 2 роки, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з нього підлягає стягненню 23400,25 грн трьох процентів річних та 43540,54 грн інфляційних нарахувань за період з 20.03.2019 по 22.03.2021.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31.05.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати у зв`язку із порушенням норм матеріального права, а саме ст. 625 ЦК України, та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.

Посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 761/37035/14-ц, від 21.11.2018 у справі № 750/5104/17, стверджує, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.

Крім того, на думку скаржника, суд пославшись на постанову ВПВС від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц порушив норми процесуального права, оскільки дана справа була передана на розгляд ВПВС у зв`язку із оскарженням судових рішень з підстав порушення правил предметної юрисдикції, а не з приводу відступати чи не відступати від висновку ВСУ у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15.

Вказує, що саме у постанові від 21.11.2018 по справі № 750/5104/17 зазначено, що ВПВС вирішила відступити від висновку, викладеного ВСУ у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . ВЧ НОМЕР_1 просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що до спірних правовідносин приписи частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються, що підтверджується судовою практикою, зокрема у постановах ВПВС від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, ВС від 11.11.2019 у справі № 757/14073/16-ц, від 03.03.2021 у справі № 525/789/17, ВСУ від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1,2 та 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції врахував висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, та зазначив, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні є безпідставною, оскільки приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин.

При цьому посилання позивача на постанову Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №750/5104/17, у якій зазначено, що ВПВС вирішила відступити від вказаних вище висновків, районний суд відхилив та звернув увагу, що в постанові від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц ВПВС роз`яснила, що у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц ВПВС відступила від висловленого Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 висновку про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), при цьому ВПВС не відступала від висловленого у зазначеній постанові іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.10.2020, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі № 814/2063/17, позов задоволено частково, стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2016 по день фактичного розрахунку 20.03.2019 (а.с.5-8).

22.03.2021 на виконання вказаного рішення суду ВЧ НОМЕР_1 позивачу було виплачено середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 388408,80 грн, що підтверджується копією меморіального ордеру № 3 від 19.03.2021 (а.с.9).

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 зазначав, що в даному випадку прострочення позивачем виплати вказаної суми є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 75-79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц вказано, що: «відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України у постановах від 11.11.2015 у справі № 234/7936/14-ц, від 31.05.2017 у справі № 759/7662/15-ц.

Спеціальним законом, який регулює трудові правовідносини та визначає механізм захисту трудових прав працівників є Кодекс законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Питання застосування положень статті 625 ЦК України до трудових правовідносин розглядалось Верховним Судом неодноразово.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права».

Подібного висновку дотримався і Верховний Суд в постанові від 18.03.2020 у справі № 359/8379/17.

Посилання скаржника про те, що у постанові від 21.11.2018 по справі № 750/5104/17 зазначено, що ВПВС вирішила відступити від вказаного вище висновку є необґрунтованими у зв`язку з наступним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц роз`яснила, що у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (яку просить врахувати позивач) вона відступила від висновку Верховного Суду України висловленого у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від іншого висновку Верховного Суду України висловленого в постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 про те, що приписи частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На зазначене звернув увагу і суд першої інстанції.

Таким чином на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із предметною юрисдикцією (постанова ВП ВС від 11.04.2018), а також з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи та вказавши, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні є безпідставною, оскільки приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, про відмову в задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до власного тлумачення позивачем норм законодавства, тому вони обґрунтованості судових висновків не спростовують.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В. Шитченко

Повний текст постанови суду складений 02.08.2021.