Справа № 352/1908/18
Провадження № 22-ц/4808/1286/21
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене суддею Хоминець М.М. 28 травня 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 5 червня 2020 року, у справі за позовом Прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року Прокуратура Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позов заявлено прокурором в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради ОТГ як безпосереднього власника земельної ділянки, яка витребовується. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.02.2016 року визнано недійсними державні акти, видані ОСОБА_2 на земельні ділянки в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району для ведення особистого селянського господарства, а саме: державний акт серії ЯМ №749646 від 28.12.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2001 га з кадастровим номером :07:001:0855; державний акт серії ЯМ №749647 від 28.12.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 1,1121 га з кадастровим номером :07:001:0856; державний акт серії ЯМ №749648 від 29.12.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875; зобов`язано ОСОБА_2 повернути Загвіздянській сільській раді земельні ділянки з кадастровими номерами :07:001:0856, :07:001:0875; зобов`язано ОСОБА_3 повернути Загвіздянській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0855.

Вказаним судовим рішенням підтверджено факт незаконності вибуття вказаних земельних ділянок з комунальної власності без волі Загвіздянської сільської ради як власника землі.

Однак у ході виконання даного судового рішення встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу від 18.04.2013 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 ОСОБА_4 . Остання на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу (об`єднання) земельної ділянки від 12.06.2013 року поділила земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 на дві земельні ділянки площею 0,205 га з кадастровим номером :07:001:0868 та площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867.

Згідно відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867, вказана земельна ділянка на підставі Договору купівлі-продажу від 27.07.2013 року ОСОБА_4 відчужена ОСОБА_5 . У подальшому право власності на дану земельну ділянку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.05.2017 року перейшло до відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула із власності Загвіздянської сільської ради поза волею сільської ради, в подальшому була відчужена, поділена і на даний час перебуває у власності ОСОБА_1 , вона на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню у порядку віндикації.

Позивачем Загвіздянською сільською радою з моменту набрання законної сили рішенням суду від 11.02.2016 року самостійно не вживались заходи щодо звернення до суду з позовом про повернення незаконно вилученої земельної ділянки, а тому у Прокуратури Івано-Франківської області наявні правові підстави для реалізації представницьких повноважень у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене просили витребувати на користь держави в особі Загвіздянської сільської ради ОТГ Тисменицького району Івано-Франківської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867 вартістю 247330 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 28 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 3709,95 грн. залишено за позивачем.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Прокуратура Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради ОТГ Тисменицького району Івано-Франківської області подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи та неправильного аналізу поданих доказів.

Вважає, що судом помилково застосовано строк позовної давності, оскільки в разі звернення до суду прокурора в інтересах відповідного органу позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор. Загвіздянській сільській раді про відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_1 стало відомо тільки з виконавчого провадження, відкритого 01.08.2016 року на підставі виконавчого листа від 17.05.2016 року щодо виконання рішення Тисменицького районного суду від 11.02.2016 року у справі №352/1402/15-ц, а тому строк позовної давності не пропущено.

Посилання на ухвалу Тисменицького районного суду від 28 квітня 2014 року, якою задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер :07:001:0867, яка перебувала у власності ОСОБА_5 , вважає безпідставним, оскільки дана ухвала не дає підстав стверджувати, що Загвіздянській сільській раді було чи могло стати відомо із матеріалів кримінального провадження №0000378 про зміну власника такої земельної ділянки.

Загвіздянська сільська рада не була заявником у кримінальному провадженні, не визнавалась потерпілою стороною, а тому була позбавлена доступу до кримінального провадження і, відповідно, не могла знати про порушення свого права власності.

Також зазначає, що перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником, є триваючим порушенням права до моменту припинення в законному порядку правового титулу дійсного власника майна позивача за віндикаційним позовом, а останній протягом всього часу з моменту вибуття майна з його володіння до втрати правового титулу, залишається законним власником майна та має право у будь-який час вимагати відновлення свого права, а отже наслідки спливу позовної давності до вимоги про витребування майна не застосовуються.

Просила скасувати рішення Тисменицького районного суду від 28 травня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Голова Загвіздянської ОТГ ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що в рамках кримінального провадження щодо передачі землі у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , сільський голова та землевпорядник допитувалися як свідки виключно з приводу законності прийнятих розпоряджень РДА щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність третіх осіб. І тільки в ході виконавчого провадження по справі №352/1402/15-ц було з`ясовано, що ОСОБА_2 відчужив вказану земельну ділянку. Будь-яка інформація про зміну власника до сільської ради не надходила. Як тоді, так і зараз спірна земельна ділянка не використовується. Також ні прокуратура, ні слідчі органи не інформували сільську раду про хід кримінального провадження та про перехід права власності на спірні земельні ділянки. Таким чином сільська рада не мала об`єктивної можливості довідатися про відчуження земельної ділянки.

Щодо посилання суду на ухвалу про арешт майна від 28.04.2014 року, то зазначає, що про її існування сільській раді стало відомо після долучення її копії в судовому засіданні до матеріалів даної справи 05.11.2019 року.

Таким чином будь-які докази того, що Загвіздянській сільській раді було відомо про подальше відчуження земельної ділянки, відсутні.

Вважає, що строк позовної давності слід відраховувати з моменту набрання рішенням суду у справі №352/1402/15-ц законної сили, оскільки саме цим рішенням встановлено належність спірної земельної ділянки до комунальної власності с. Завіздя, і, відповідно, виникнення права на подання віндикаційного позову до володіючого невласника.

Просить апеляційну скаргу задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ружицький В.М. також подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що на даний час власником земельної ділянки площею 0,2051 га кадастровий номер :07:001:0867 є ОСОБА_1 згідно Свідоцтва про право власності на спадщину за законом №1541 від 4 травня 2017 року. Дане майно успадковане нею після смерті ОСОБА_5 , яка придбала цю земельну ділянку у ОСОБА_4 згідно Договору купівлі-продажу від 27 липня 2013 року, реєстровий №2813.

Вважає, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи. Отже положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При цьому обставини продажу спірної земельної ділянки стали відомі прокуратурі ще в 2014 році під час досудового розслідування кримінального провадження №0000378 від 26.04.2013 року. Також про ці обставини було відомо з 2014 року Загвіздянській сільській раді, яка була задіяна у рамках досудового розслідування даного кримінального провадження через своїх посадових осіб. Наведене підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30 січня 2015 року та ухвалою слідчого від 28 квітня 2014 року. Таким чином позов пред`явлено у вересні 2018 року з пропуском строку позовної давності.

Також вважає, що Загвіздянська сільська рада як власник спірної земельної ділянки повинна була здійснювати контроль за передачею земель ради у приватну власність, тобто мала можливість довідатися про порушене право у 2013 році.

Крім того вважає, що про неможливість задоволення позову свідчить те, що саме з огляду на порушення закону з боку публічного органу (РДА) станом на сьогоднішній день негативні наслідки може понести фізична особа відповідач. При цьому Конституцією України та Конвенцією гарантовано непорушність його права власності. А сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Зазначає, що у прокуратури були відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом з огляду на необхідність повідомлення сільської ради про захист інтересів держави.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області Стефанця Василя Михайловича в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади залишено без задоволення. Рішення Тисменицького районного суду від 28 травня 2020 року залишено без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Постановою Верховного Суду від 07.07.2021 року задоволено частково касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22.09.2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Дана постанова мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, яка розташована в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради та перебуває у власності громади с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області. Однак судом апеляційної інстанції не спростовано і не підтверджено висновки суду першої інстанції щодо пропуску позовної давності органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статті 367 ЦПК України не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційного суду представники Прокуратури Івано-Франківської області та Загвіздянської сільської ради вимоги апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Тисменицького районного суду від 11 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №352/1402/15-ц за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради, визнано недійсними розпорядження Тисменицької районної державної адміністрації від 22 листопада 2012 року №1043 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та від 28 грудня 2012 року №1188 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність ОСОБА_2 »; визнано недійсними видані ОСОБА_2 державні акти, а саме: від 28 грудня 2012 року серії №749646 на право власності на земельну ділянку площею 0,2001 га з кадастровим номером :07:001:0855; від 28 грудня 2012 року серії ЯМ №749647 на право власності на земельну ділянку площею 1,1121 га з кадастровим номером :07:001:0856; від 29 грудня 2012 року серії ЯМ №749648 на право власності на земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875; зобов`язано ОСОБА_2 повернути Загвіздянській сільській раді земельні ділянки з кадастровими номерами :07:001:0856, :07:001:0875 в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району з чужого незаконного володіння; зобов`язано ОСОБА_3 повернути Загвіздянській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0855 в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району з чужого незаконного володіння (т. 1, а.с. 7-11).

Вказаним судовим рішенням встановлено обставини щодо незаконності вибуття земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 з комунальної власності територіальної громади с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області без згоди Загвіздянської сільської ради та не з її волі.

Також в рамках розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року за реєстровим номером 715 відчужив ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875.

На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу (об`єднання) земельної ділянки від 12 червня 2013 року ОСОБА_4 розділила земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 на дві земельні ділянки: площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867 та площею 0,205 га з кадастровим номером :07:001:0868. 12 червня 2013 року ОСОБА_4 отримала свідоцтва про право власності на дані земельні ділянки.

Згідно з Договором купівлі-продажу від 27 липня 2013 року ОСОБА_4 відчужила спірну земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867 ОСОБА_5 , право власності якої зареєстровано 27 липня 2013 року.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 травня 2017 року після смерті ОСОБА_5 право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 , і остання зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867.

Згідно копії листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 21.03.2018 року №10-9-0.1-1826/0/2-18 у 2013 році скасована державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами :07:001:0856 та :07:001:0875 відповідно до заяв про реєстрацію земельних ділянок, які утворились в результаті їх поділу на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу (т. 1, а.с. 12-14).

Вказані обставини підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 (т. 1, а.с. 16-18) та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867, та сторонами не оспорюються (т. 1, а.с. 20-23).

Встановлено також, що ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду від 28 квітня 2014 року, постановленою у рамках кримінального провадження №0000378, накладено арешт на земельні ділянки, що знаходяться в урочищі «Рінь» с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, виділені на підставі розпоряджень Тисменицької районної державної адміністрації від 28 грудня 2012 року, у тому числі розпорядження №1188 (т. 1, а.с. 104-105).

Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 26 квітня 2013 року за №0000378, згідно з постановою прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області Присяжнюка В.Я. від 30 січня 2015 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України (т. 1, а.с. 111-115).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867 у складі земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 вибула з комунальної власності на підставі розпоряджень Тисменицької РДА, визнаних недійсними у судовому порядку, волі територіальної громади с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області на таке вибуття не було, а тому у позивача виникли правові підстави для витребування земельної ділянки у порядку ст. 388 ЦК України. При цьому прокурором належно обґрунтовано порушення інтересів держави як підстави для звернення до суду з даним позовом. Разом з тим, прокурор звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради за межами загальної позовної давності, про застосування якої просив представник відповідача, і ні прокурор, ні представник сільської ради не обґрунтували поважності причин такого пропуску, а тому в позові слід відмовити за спливом позовної давності.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із таким висновком з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У відповідності з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

За таких обставин ефективним способом захисту права власності є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на земельну ділянку.

Згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на наведені обставини справи та норми права ОСОБА_5 та її спадкоємець відповідач ОСОБА_1 є добросовісними набувачами спірної земельної ділянки площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867, яка знаходиться в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, і наявні підстави для її витребування у ОСОБА_1 на користь Загвіздянської сільської ради, оскільки вона вибула з володіння останньої не з її волі, а на підставі розпорядження Тисменицької РДА, яке було згодом скасовано.

Що стосується посилань сторони відповідача та суду на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, то слід зазначити наступне.

Так, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України, у відповідності з вимогами частини першої якої за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі №357/9328/15-ц зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В справі, що переглядається, Верховним Судом вказано, що судом апеляційної інстанції не спростовано і не підтверджено висновки суду першої інстанції щодо пропуску позовної давності органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

При цьому посилання представника відповідача на те, що строк позовної давності в даній справі слід застосовувати з моменту обізнаності прокурора про подальшу передачу спірної земельної ділянки спростовується вищевказаними нормами права та судовою практикою.

Що ж стосується зазначення судом першої інстанції про те, що Загвіздянська сільська рада була задіяна в рамках досудового розслідування кримінального провадження №0000378, а тому їй з 2014 року було відомо про що право власності на спірну земельну ділянку набула ОСОБА_5 , то такі є голослівними.

Факт участі Загвіздянської сільської ради в судовому процесі по справі №352/1402/15-ц свідчить про те, їй було відомо, що спірна земельної ділянка передана ОСОБА_2 .

Натомість Загвіздянська сільська рада не була залучена до участі у кримінальному провадженні №0000378, та, відповідно, не мала можливості знайомитися з його матеріалами.

А щодо посилань на те, що згідно тексту постанови про закриття даного кримінального провадження від 30.01.2015 року сільський голова та землевпорядник Загвіздянської сільської ради допитувалися як свідки щодо розпоряджень РДА та виділення земельних ділянок в урочищі «Рінь» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , то такі не можуть свідчити про факт повідомлення їй про обставини подальшого відчуження таких земельних ділянок та їх поділу.

Крім того, доказів інформування даної сільської ради про передачу спірної землі у приватну власність відповідачу не було надано та матеріали справи таких не містять.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 22.01.2019 року у справі №916/400/16, в контексті позовної давності можливість довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, слід розуміти, як передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що Загвіздянській сільській раді до 2016 року не було відомо про поділ та відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , а остання не довела, що таку інформацію даний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, міг отримати раніше.

Отже висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності є помилковими. Дане рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки колегією апеляційного суду позов задоволено в повному обсязі, судові витрати за розгляд справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду від 28 травня 2020 року скасувати, ухвалити нове.

Позов Прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області земельну ділянку, розташовану на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, з кадастровим номером :07:001:0867, площею 0,2051 га.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Івано-Франківської обласної прокуратури (, адреса: м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11) 16694 (шістнадцять тисяч шістсот дев`яносто чотири) грн. 78 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.