У Х В А Л А

Іменем України

08 листопада 2021 року суддя Деснянського районного суду міста Києва

Панченко О.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

04.08.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.08.2021 року вищезазначену справу передано за територіальною підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва.

01.11.2021 року матеріали справи було отримано Деснянським районним судом м. Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021 року справу передано судді Панченко О.М.

Разом з позовною заявою надійшла заява позивачки ОСОБА_1 , в якій вона просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать відповідачу та знаходить у нього у межах ціни позову, а саме: 627 104 (шістсот двадцять сім тисяч чотири) грн. 50 коп.

В своїй заяві позивач посилається на те, що відповідач у добровільному порядку не бажає здійснити розподіл майна, окрім того, існують обґрунтовані ризики того, що після відкриття провадження у даній справі та отримання відповідачем позовної заяви, майно та кошти, набуті відповідачем в період спільного подружнього життя, будуть ним відчуженні або передані третім особам з метою уникнення виконання рішення суду. Також, з метою недопущення продажу чи іншим способом відчуження предмету спору, слід накласти арешт на рухоме та нерухоме майно відповідача, відчуження якого в подальшому може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її заяву.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.п.1, 2, 4 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується:

накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

забороною вчиняти певні дії;

забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно п. 6 зазначеної Постанови, особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Що стосується вимог заяви про накладення арешту на все належне відповідачам рухоме та нерухоме майно, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд в цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що позивачка не конкретизувала прохальну частину заяви,а саме відомості про те, на яке саме майно та на які саме кошти позивачка просить накласти арешт, на яких рахунках, в якій сумі та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача, є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, належне відповідачу на праві власності, позивачка не надала доказів щодо вищевказаних обставин.

Відсутність відомостей про місцезнаходження майна відповідача та його вартість не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами. Також, відсутність цих даних призведе до фактичного невиконання забезпечення у зв`язку відсутністю відомостей про майно, належне відповідачу.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення даної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-153, 157 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Панченко