Провадження № 22-ц/811/469/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» - Дунець Г.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця», в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд», звернулося з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що виробничий підрозділ «Львівське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 якого проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які користуються житловим приміщенням та комунальними послугами з постачання гарячої та холодної води, електроенергії, опалення, утримання будинку та прибудинкової території. Зазначає, що відповідачі лише частково оплачували за надані комунальні послуги, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість за період з червня 2016 року по листопад 2018 року, яка станом на 01 грудня 2019 року становить 31591,02 грн. Виробничий підрозділ «Львівське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» неодноразово направляв відповідачам нагадування і попередження з вимогою погасити заборгованість, однак вони не реагують, надалі не сплачують за надані послуги, чим порушують вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З наведених підстав просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» 31591,02 грн. та судовий збір в сумі 1921 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» відмовлено.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду, є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що споживачі комунальних послуг зобов`язані своєчасно вносити плату за надані їм послуги відповідно до тарифів, затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 17.12.2012 року № 96, яким встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, тарифів з теплопостачання, затверджених рішеннями Львівської міської ради від 14.06.2013 року № 509, від 31.01.2014 року № 82 та від 27.04.2015 року, тарифів, затверджених договорами про надання послуг по вивезенню та знешкодженню твердих побутових відходів. Позовними вимогами є стягнення заборгованості за період з червня 2016 року по листопад 2018 року, відповідачі лише частково оплачували за надані їм житлово-комунальні послуги, починаючи з вересня 2017 року, що призвело до утворення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг. Вказує, що нерегулярність та несвоєчасність сплати за житлово-комунальні послуги позбавила можливості встановити періоди погашення, а тому заборгованість погашалася в порядку черговості, кошти зараховувалися на погашення заборгованості за попередній період, а не на оплату поточної заборгованості. На думку апелянта, відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з січня 2014 року по травень 2016 року у справі № 461/7674/16-ц, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в даній справі, оскільки у задоволенні позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з січня 2014 року по травень 2016 року відмовлено за недоведеністю позовних вимог, а не за безпідставністю таких, що, на думку апелянта, не позбавляє його звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за спірний період.Наголошує, що проект договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій скеровувався та був отриманий відповідачами, що ними не заперечується, а враховуючи те, що протягом одного місяця з моменту отримання договору від відповідачів не було жодних повідомлень про відмову від укладення договору, не надано своїх заперечень до нього та продовжено споживання комунальних послуг, договір вважається укладеним у надісланій редакції. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначили, що у будинку по АДРЕСА_2 , в якому відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_3 , створене і зареєстроване ОСББ, код ЄДРПОУ 40892044 («ГОГОЛЯ 3А-5»), тому незрозумілим для відповідачів є те, яку житлову площу надає позивач в користування, про що зазначено в позові. Разом з цим, на загальних установчих зборах мешканців щодо створення ОСББ, діяльність позивача, як надавача житлово-комунальних послуг, була визнана незадовільною, жодних договорів щодо надання комунальних послуг із позивачем не укладалось, позивачеві була скерована відповідна заява про передачу будинку на баланс ОСББ. Відтак не зрозумілим є, на яких підставах позивач здійснює свою діяльність, як надавач послуг з 12.10.2016 року по сьогоднішній день. Вважає, що відповідачі, як споживачі послуг, повинні володіти інформацією щодо наданих послуг та затверджених тарифів за надані послуги у запропонованому договорі про надання послуг, а не під час розгляду судових справ. Відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради від 14.06.2013 року №509, на яке посилається позивач, плата за утримання будинку і прибудинкової території становить 1,45 грн. за м2 плюс витрати на вивезення дрібних побутових відходів, енергопостачання ліфту і фактичні витрати на освітлення місць загального користування. Для відповідачів є незрозумілим зростання з січня 2016 року до листопада 2019 року, відповідно до довідки про заборгованість, тарифу, який зріс з 207, 21 грн. до 333, 33 грн. Аналогічно позивач вказує на рішення Львівської міської ради від 31.01.2014 року №82 та рішення від 27.04.2015 року №272, які регулюють тарифи з теплопостачання, проте надавати споживачеві щомісячні розрахунки щодо їх нарахування та укладати відповідний договір вважає зайвим. Стосовно послуги з гарячого водопостачання позивач зазначив, що тариф встановлено відповідно до рішення Львівської міської ради від 27 квітня 2015 року №272, а саме 34,40 грн. за м2, і саме за цим тарифом відповідач сплачує за гаряче водопостачання відповідно до показника приладу обліку гарячої води. Звертає увагу на те, що лічильники гарячої та холодної води у його квартирі встановлені ще 08.09.2006 року, відповідно до всіх вимог законодавства, опломбовані та прийняті на облік надавача послуг позивачем. Зазначають, що ця послуга в повному обсязі оплачена, що стверджується платіжками по сплаті послуг, проте позивачем не повністю врахована при наданні розрахунку заборгованості. Вважає, що позивач безпідставно включив до оплати вартості постачання холодної води, що використовувалась ним для підігріву, яка ним повністю оплачена «Львівводоканалу», що свідчить про неіснуючу заборгованість. У зв`язку з наведеним, вважає рішення законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Дунець Г.Я. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за недоведеністю та безпідставністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки не доведено правомірність зарахування сплачених відповідачами коштів на погашення заборгованості за попередній період, про стягнення якої рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2017 року було відмовлено за недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновкам суду з огляду на наступне.

Питання надання житлово-комунальних послуг, їх оплати регулюються спеціальним законодавством, а саме, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами) (далі - Правила).

Так, статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 даного Закону у споживача є обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» оплата за надані послуги вноситься щомісячно.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №344/10719/16-ц.

Аналогічні висновки щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за відсутності між сторонами договірних відносин, висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 639/10591/14-ц (постанова від 14.02.2018р).

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Пунктом 5 ч.1 ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець комунальної послуги має право припинити надання комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі в порядку і строки, встановлені законом та договором, крім випадків, коли якість та/або кількість таких послуг не відповідають умовам договору.

Судом встановлено, що відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, ними не надано.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої виробничим підрозділом «Львівського територіального управління» ПАТ «Укрзалізниця» №421 від 18.12.2019 року, ОСОБА_2 (власник) та ОСОБА_1 (син) проживають та зареєстровані в приватизованій квартирі, загальною площею 106,5 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у житловому будинку, що належить АТ «Укрзалізниця».

З довідки, виданої головним бухгалтером виробничого підрозділу «Львівського територіального управління» АТ «Укрзалізниця» Солук Г.Є. №2647 від 21.12.2019 року, вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_4 з інвентарним номером 331 станом на 21.12.2019 року перебуває на балансі ВП «Львівського територіального управління».

Звертаючись до суду з позовом, позивач, АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд», просить про солідарне стягнення з відповідачів 31 591 грн. 02 коп. за період з червня 2016 року по листопад 2018 року, зазначаючи, що відповідачі отримували комунальні послуги (опалення, постачання гарячої та холодної води, електроенергії, утримання будинку і прибудинкової території), однак оплату проводили частково, у зв`язку з чим утворилась заборгованість на вказану суму. Водночас позивач зазначає, що заборгованість по травень 2016 року включно, у розмірі 25 273,92 грн., яка була предметом спору і розгляду цивільної справи №461/5675/16-ц, погашено в повному обсязі. Також, частково погашено заборгованість за період, зазначений у заяві про видачу судового наказу, а саме: у розмірі 10300,22 грн. (35474,14 25173,92), що підтверджується довідкою про заборгованість по квартплаті та комунальних послугах. Крім того, в довідці про заборгованість відображено нарахування за комунальні послуги за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року. Таким чином, вважає, що станом на 01.12.2019 року, заборгованість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по оплаті за надані комунальні послуги перед виробничим структурним підрозділом «Львівське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт експлуатації будівель і споруд» за період з червня 2016 року по листопад 2018 року становить 31 591,02 грн.

Довідками про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_1 , безспірно підтверджується, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 протягом 2017 - 2019 років оплачували житлово - комунальні послуги, за вказаний період часу відповідачами було сплачено 35474.14 грн.

Як ствердив в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 , відповідачами оплачувалися житлово-комунальні послуги, які надавалися, починаючи з січня 2017 року до листопада 2019 року, включно, в цей період часу ними не оплачувалися житлово-комунальні послуги, які надавалися, і оплата за які нараховувалася до січня 2017 року.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції пояснила, що сплачені відповідачами кошти в період з січня 2017 року до листопада 2019 року, включно, зараховувалися на погашення попередньої заборгованості, яка склалася до січня 2017 року, тобто, за рахунок внесених відповідачами коштів в період з січня 2017 року до листопада 2019 року, включно, погашалася заборгованість відповідачів за період до січня 2017 року, про стягнення якої ПАТ «Укрзалізниця» зверталася з позовом до суду, і рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2017 року у справі №461/7674/16-ц в задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 25273,92 грн. за період було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» відхилено, рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2018 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24.05.2017 року залишено без змін.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним вище судовим рішенням, ухваленим у справі 461/7674/16-ц, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично користуються комунальними послугами, починаючи з 2014 року, однак надані послуги відповідачами не оплачувалися, у зв`язку з чим позивач звернуся з позовом про стягнення 25273,92 грн. заборгованості за період з січня 2014 року до травня 2016 року.

Ухвалюючи рішення у справі №461/7674/16-ц про відмову в задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 25273,92 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним доказом на підтвердження розміру заборгованості є довідка позивача про нарахування заборгованості, з якої неможливо встановити, у який спосіб та з урахуванням яких складових здійснено щомісячні нарахування заборгованості по кожному із видів послуг, про стягнення заборгованості за надання яких пред`явлено позов, а відповідачі таке нарахування заперечують, а відтак суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Суди апеляційної та касаційної інстанції погодилися з такими висновками суду першої інстанції, залишивши рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2017 року без змін, відмовивши в задоволенні апеляційної та касаційної скарг.

Тобто, судовими рішеннями встановлено недоведеною суму заборгованості в розмірі 25273.92 грн. за період з січня 2014 року до травня 2016 року, а відтак зарахування позивачем коштів, які сплачували відповідачі в період з вересня 2017 року на погашення заборгованості, яка, як стверджує позивач, склалася в період січень 2014 року - травень 2016 року, є неправомірним.

Розраховуючи заборгованість відповідачів по оплаті житлово-комунальних послуг за період з червня 2016 року до листопада 2018 року, яка згідно розрахунку позивача становить 31591.02 грн., кошти в розмірі 35474.14 грн., які відповідачі оплатили в період вересень 2017 року - листопад 2019 року, АТ «Укрзалізниця» зарахувала не як поточну оплату житлово-комунальних послуг, а як оплату коштів на погашення заборгованості, що утворилася раніше, про стягнення якої АТ «Укрзалізниця» зверталася до суду з позовом, за результатом розгляду якого ухвалено судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю, а відтак зарахування позивачем коштів, сплачених відповідачами протягом вересня 2017 року листопад 2019 року на погашення заборгованості, розмір якої є недоведеним, є неправомірним.

Крім цього, долученими відповідачами до матеріалів справи банківськими квитанціями підтверджується саме поточна оплата відповідачами наданих житлово комунальних послуг, які надавалися позивачем в спірний період.

В долучених до матеріалів справи банківських квитанціях відсутня відмітка про внесення платником коштів на погашення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг в період до червня 2016 року.

А відтак, зарахування сплачених відповідачами коштів в період вересень 2017 року листопад 2019 року на погашення заборгованості за попередній період, є неправомірним.

Із довідки про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_1 , вбачається, що загальний розмір заборгованості станом на 01.12.2019 року становить 52 996.55 грн.

У згаданій довідці відображено, що нарахування оплати за послуги здійснювалось, починаючи з січня 2016 року, заборгованість станом на 01.2016 року становить 17972.62 грн., разом з тим в позовній заяві позивач стверджує про те, що станом на травень 2016 року заборгованість у розмірі 25273.92 грн. була погашена в повному обсязі.

Крім цього, в згаданій вище довідці зазначено, що станом на січень 2016 року заборгованість ОСОБА_2 становить 17972.62 грн., однак позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів її виникнення та розрахунку, складових цієї суми заборгованості, що позбавляє суд можливості перевірити правомірність її нарахування.

Як вбачається з долученої до позову довідки про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_1 , відповідачами станом на 01.12.2019 року сплачено 35474, 14 грн. (а.с.4), заборгованість станом на листопад 2019 року становить 52996.55 грн.

З довідки про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_1 , також вбачається, що АТ «Укрзалізниця» нарахувала відповідачам заборгованість з квартплати за період з січня 2016 року до листопада 2019 року, і станом на січень 2016 року у відповідачів була заборгованість у розмірі 17972,62 грн., яка включена до загальної суми заборгованості, що становила станом на листопад 2019 року 52996.55 грн. і була нарахована за період з січня 2016 року до листопада 2019 року, тобто, заборгованість у розмірі 17972.62 грн. була нарахована до січня 2016 року, тобто, за попередній період, про стягнення яких позивач з даним позовом не звертався, а відтак зазначена сума заборгованості не може враховуватися при розрахунку заборгованості за період з червня 2016 року листопад 2018 року.

На думку колегії суддів, не може враховуватися при розрахунку заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг за період червень 2016 року листопад 2019 року нарахована позивачем заборгованість до червня 2016 року, що становить 7301.3 грн., оскільки АТ «Укрзалізниця» звернулася з позовом про стягнення заборгованості за період червень 2016 року листопад 2018 року.

Тобто, колегія суддів вважає неправомірним включення в загальну суму заборгованості відповідачів по оплаті житлово комунальних послуг за період червень 2016 року листопад 2018 року нараховану позивачем заборгованість в розмірі 17972.62 грн. та 7301.30 грн.

А відтак, заборгованість відповідачів станом на листопад 2019 року становила 27722.63 грн.

Довідкою про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_1 , підтверджується оплата відповідачами протягом січня 2017 року листопада 2019 року 35474.14 за житлово-комунальні послуги, які, як ствердив відповідач ОСОБА_1 споживачі послуг вносили на поточну оплату наданих послуг, а не на погашення заборгованості за попередні періоди.

Аналізуючи довідку про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_1 , враховуючи пояснення ОСОБА_1 , представника позивача в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі протягом 2017-2019 року оплачували житлово-комунальні послуги, які були надані саме в цей період, в квитанціях вказували призначення платежу - за комунальні послуги, за гарячу воду, підігрів води, за утримання будинку та прибудинкової території, зазначаючи конкретні місяці 2017, 2018 року, що підтверджує внесення відповідачами коштів на поточну оплату наданих житлово-комунальних послуг.

Представник позивача не заперечував внесення відповідачами в період січня 2017 року листопад 2019 року коштів на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 35474.14 грн., однак ствердив, що такі кошти зараховувалися позивачем на погашення заборгованості, яка склалася у відповідачів, як стверджує позивач, до січня 2016 року, і не зараховувалася позивачем, як поточна оплата відповідачами наданих послуг.

Згідно Акту від 08.09.2006 року, у квартирі АДРЕСА_5 встановлено лічильник холодної води № 05377911 та гарячої води №05377876, цим же актом зафіксовано, що подальші розрахунки по розходу гарячої води вести з бухгалтерією за фактичний розхід, починаючи з дати його впровадження в експлуатацію.

Актом від 07 вересня 2006 року №236432, вказані лічильники зареєстровані в ЛМКП «Львівводоканал», такі періодично проходили повірку із зазначенням останніх показників.

Згідно поданих відповідачами квитанцій про оплату послуг водопостачання та водовідведення, вбачається, що відповідач у період 2017-2019 року здійснював оплату за показами лічильників (гарячої та холодної води) за поточні місяці, наявність будь-якої заборгованості за вказані послуги ЛМКП «Львівводоканал» у квитанції не відображено, що свідчить про своєчасну оплату відповідачем послуг за гарячу воду.

Як ствердлива представник позивача, нарахування за гарячу воду з січня 2017 року по вересень 2017 року проводилось відповідно до нормативного споживання без засобів обліку на двох прописаних осіб. Вартість гарячої води (ГВП) (без вартості холодної води) для категорії населення згідно рішення ЛМР №272 від 27.04.2015 р. становить 34,40 грн за м.куб. Водночас не врахувала, що у квартирі встановлено лічильники, і за послуги гарячого водопостанння відповідач сплачував кошти, які ЛМКП «Львівводоканал» нараховував по тарифу за фактично використаний об`єм такої води.

Тому нарахування позивачем заборгованості по оплаті за гаряче водопостачання відповідно до нормативного споживання без засобів обліку на двох зареєстрованих осіб, є неправомірним, та спростовується наведеним.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов правильного висновку, що довідка про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах розраховані на споживача ОСОБА_2 мешканця квартири АДРЕСА_5 , не є належним доказом наявності заборгованості, оскільки заборгованість розраховано, по-перше, без врахування рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2017 року, яке залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями; по-друге, у довідці не відображено тарифи, з яких виходив позивач, нараховуючи плату за надану послугу, по третє у довідці не відображено періоду, за який сплачені відповідачем кошти були зараховані, по четверте, не зазначено за яку саме послугу були такі кошти зараховані, а лише зазначено загальну сплачену відповідачем суму.

Без детального розрахунку нарахованої та оплаченої відповідачем послуги, колегія суддів позбавлена можливості визначити, що станом на 01.12.2019 року саме за період з червня 2016 року по листопад 2018 року у відповідача наявна заборгованість в розмірі 31 591,02 грн., яка в довідці про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах розраховані на споживача ОСОБА_2 мешканця кВ. АДРЕСА_5 , не відображена.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач належним чином не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, заборгованості відповідачів за житлово-комунальні послуги в розмірі 31591.02 грн. та правильності нарахування заборгованості за надані житлово комунальні послуги саме в такому розмірі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.