Справа № 158/2889/19
Провадження № 2/0158/6/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Корецької В.В.

за участю секретаря - Процик Л.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Територіальний центр соціального обслуговування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - секретар Тростянецької сільської ради Ківерцівського району Волинської області - Смук Галина Олександрівна, про встановлення факту, що має юридичне значення та скасування заповіту, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Територіальний центр соціального обслуговування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - секретар Тростянецької сільської ради Ківерцівського району Волинської області - Смук Галина Олександрівна про встановлення факту, що має юридичне значення та скасування заповіту.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_5 у с. Тростянець Волинської області, під час її перебування на утриманні у відділені стаціонарного догляду для постійного проживання ТЦСО Ківерцівської РДА Волинської області.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка включає в себе однокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 .

При зверненні до приватного нотаріуса Ківерцівського РНО Волинської області Грудзевич Т.О. йому стало відомо про наявність заповіту від 03.02.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_5 усе належне їй майно на момент смерті заповіла ОСОБА_4 .

Також зазначає, що за станом свого здоров`я ОСОБА_5 не могла звертатися до нотаріуса чи уповноваженої на те особи, щодо складання заповіту.

Разом з тим, з вини секретаря сільської ради Смук Г.О. не встановлено того, що ОСОБА_5 потребувала постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування, після перенесеного ішемічного інсульту з правобічним геміпарезом.

З врахуванням наведеного просить встановити факт порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в частині встановлення дієздатності ОСОБА_5 при складенні заповіту від 03.02.2017 року та скасування заповіту №4 від 03.02.2017 року, зареєстрованого в с. Тростянець, Волинської області від імені ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_4 .

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.11.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче провадження.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.07.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Відповідно до ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.11.2020 року по даній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

17.11.2020 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області від Комунального підприємства Волинської обласної ради «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» надійшли матеріали зазначеної справи, без виконання вищевказаної експертизи.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.11.2020 року поновлено провадження у даній справі.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.11.2020 року по вищезазначеній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

29.07.2021 року до суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №157/21 від 20.07.2021 року відносно померлої ОСОБА_5 .

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 29.07.2021 року провадження у даній справі поновлено.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.10.2021 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення додаткової комплексної посмертної судово-медичної та судової психолого-психіатричної експертизи відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 та його захисник Андрійчук В.В. у судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити у зв`язку із їх безпідставністю.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторне) серії НОМЕР_1 від 05.09.2018 року /т. 1, а.с.10/.

Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть №4, виданого 21.03.2018 року Ківерцівським РЦ ПМСД, ОСОБА_5 померла від хронічної серцево-судинної недостатності, зумовленої ІХС, дифузний кардіосклероз /т. 1, а.с.26/.

Відповідно до заповіту від 03.02.2017 року, посвідченого секретарем Тростянецької сільської ради Волинської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла все своє майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /т. 1, а.с.19/.

Як вбачається з показів даних у судовому засіданні секретарем Тростянецької сільської ради Волинської області - Смук Г.О. та її письмових пояснень від 28.04.2020 року, нею, 03.02.2017 року, як секретарем Тростянецької сільської ради Волинської області було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 в стаціонарному відділенні постійного проживання одиноких громадян с. Тростянець. За день до посвідчення даного заповіту, а саме 02.02.2017 року її викликали до вказаного відділення для надання консультації ОСОБА_5 з приводу посвідчення заповіту. При спілкування з останньою вона дійшла висновку, що ОСОБА_5 усвідомлює значення своїх дій, а фізичний стан здоров`я не впливав на здатність розуміти наслідки посвідчення заповіту, який було посвідчено на наступний день - 03.02.2017 року /т. 1, а.с.180/.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року (справа № 496/4851/14-ц, провадження № 61-7835сво19) відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі у справі № 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18), підкресливши, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №157/21 від 20.07.2021 року, в наданих на експертизу матеріалах немає даних, які б дозволяли стверджувати, що ОСОБА_5 не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання спірного заповіту на ім`я сторонньої особи - ОСОБА_4 .

Разом з тим, в обґрунтуванні та поясненнях даних про психічний стан особи, та фактів, які встановлені і виявленні при дослідженні обєктів експертизи зазначено, що сам по собі діагноз «Помірні когнітивні розлади» не дозволяє адекватно оцінити психічний стан особи і винести експертний висновок про її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Інші захворювання, наявні у підеспертної (ІХС, дифузний кардіосклероз, хр. пієлонефрит, остеохондроз, початкова катаракта), не відносяться до психічних розладів і не впливають на здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати нити.

Згідно Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, поки наявність такого розладу не буде встановлено. В наданих на експертизу матеріалах беззаперечні обєктивні дані про те, що ОСОБА_5 страждала на психічний розлад, який позбавляв би її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, відсутні /т.2, а.с.56-60/.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Викладене узгоджується з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду від 05.10.2021 року у справі № 646/8766/18 (провадження №61-19529св20).

Окрім того, сам факт наявності у заповідача тяжкої хвороби не є достатнім доказом фізичної неспроможності заповідача в межах, необхідних для волевиявлення і складення заповіту, тобто цей факт не виключає можливість для нотаріуса посвідчити підписаний у присутності заповідача заповіт, і не є обставиною, про яку вказано у статтях 1248, 1252 ЦК України.

Разом з тим, суд також враховує, що не заперечується сторонами по справі, позивач ОСОБА_1 до смерті ОСОБА_5 не відвідував останню близько 10 років, її доглядом та поміщенням до відділені стаціонарного догляду для постійного проживання ТЦСО Ківерцівської РДА Волинської області займався відповідач ОСОБА_4 та його співмешканка ОСОБА_7 , яка і займалася похованням ОСОБА_5 .

Також суд не бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про те, що померла ОСОБА_5 у зв`язку із своїм фізичним станом не могла самостійно підписати зазначений оспорюваний заповіт, оскільки це спростовується поясненнями представника Територіального центру соціального обслуговування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області - Кочетової І.М., яка в судовому засіданні повідомила, що померла ОСОБА_5 до смерті вела активний спосіб життя, поводила себе адекватно, розуміла які дії вчиняє та могла ними керувати. Також зазначила, що остання прийом їжі здійснювала самостійно, тобто ніхто її не годував, що свідчить про можливість ОСОБА_5 підписати оспорюваний заповіт.

Окрім того, суд також не бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про те, що секретарем сільської ради Смук Г.О. не зазначено у заповіті назви (адреси) приміщення (органу місцевого самоврядування або іншої установи чи закладу), у якому вчинялась нотаріальна дія зі складання заповіту, оскільки відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявленням заповідача було вільним.

Разом з тим, варто зазначити, що підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року

У судовому засіданні встановлено, що волевиявлення ОСОБА_5 , спрямоване на передачу усього належного їй майна саме ОСОБА_4 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 03.02.2017 року, було вільним та відповідало її волі. Доказів протилежного позивач та його представник в порядку статті 81 ЦПК України не надали.

Доводи позовної заяви про те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її волі, не підтверджені відповідними доказами, зокрема і висновком судової медичної експертизи, та не ґрунтуються на матеріалах справи

При цьому позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не надали жодних інших доказів на спростування цих обставин або доказів того, що заповідач мала фізичні вади, які б перешкоджали їй прочитати заповіт особисто та підписати його.

Отже, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач та його представник належних та допустимих доказів не надали.

Окрім того, слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що позивачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 не доведено зазначені у позові підстави для визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 03.02.2017 року, посвідченого секретарем Тростянецької сільської ради Волинської області, не надано належних та допустимих доказів того, що заповідач при складанні заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Територіальний центр соціального обслуговування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - секретар Тростянецької сільської ради Ківерцівського району Волинської області - Смук Галина Олександрівна, про встановлення факту, що має юридичне значення та скасування заповіту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_2 .

Представник позивача - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , житель АДРЕСА_4 .

Представник відповідача - ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Територіальний центр соціального обслуговування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, адреса: м. Ківерці, вул. 17 Вересня, 6А, Волинської області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - секретар Тростянецької сільської ради Ківерцівського району Волинської області - Смук Галина Олександрівна, адреса: с. Тростянець Луцького району Волинської області

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 27.10.2021 року.