Номер провадження: 22-ц/813/3944/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про скасування рішення, запису та усунення перешкод у володінні та користуванні власністю,

встановив:

29.12.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 37621754 від 18.10.2017 року 12.55.33, запису про право власності 22874567 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та усунення перешкод у володінні та користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати усунути перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на порушення державним реєстратором Одеської обласної філії КП «Центр держаної реєстрації» Іскровим О.В. порядку здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно при зверненні стягнення на предмет іпотеки, передбаченого ЗУ «Про іпотеку» №898 від 05 червня 2003 року, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» №1952 від 01 липня 2004 року та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), а саме реєстрація права власності без направлення позивачу письмової вимоги про усунення порушень. Посилалась на те, що при здійсненні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно позивачку було позбавлено житла, яке є єдиним місцем її фактичного проживання та її неповнолітньої дитини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37621754 від 18.10.2017 року 12.55.33.

Скасовано запис державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про право власності 22874567 у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зобов`язано ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» усунути перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Стягнуто з державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2018 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Що стосується повідомлення державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр держаної реєстрації» Іскрова О.В. про час і місце судового засідання, то поштова кореспонденція ним не отримувалась ні за адресою: АДРЕСА_2 , ні за адресою: АДРЕСА_3 (т.2, а.с. 151).

Інші учасники справи були неодноразово повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с.191-193, 196).

Враховуючи, що апеляційне провадження по даній справі відкрито 26.02.2019 року (т.2, а.с.103-104), колегія суддів вирішила слухати справу за участю позивача ОСОБА_1 , без участі інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 21.09.2011 року між ПАТ «ЕРДЕ БАНК» та позивачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №К-203/11, за умовами якого банк надав позивачці грошові кошти у кредит у розмірі 25 000 доларів США за цільовим призначенням кредиту на споживчі потреби, з терміном остаточного повернення кредиту 20.09.2012 року.

В той же день між ПАТ «ЕРДЕ БАНК» та позивачкою було укладено іпотечний договір, предметом якого була передача в іпотеку банку нерухомого майна 3-х кімнатної квартири, житловою площею 43,5 кв.м., загальною площею 62 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, 21.09.2011 року сторони уклали договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, згідно предмету якого Іпотедавець зобов`язується передати, а Іпотекодержатель прийняти у власність предмет іпотеки стосовно повернення суми кредиту у розмірі 25 000 доларів США та інших платежів, передбачених умовами кредитного договору №К-203/11 від 21.09.2011 року.

04.12.2015 року між ПАТ «ЕРДЕ БАНК», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», було укладено договір про відступлення прав вимоги №226/ФК-15, відповідно до якого ПАТ «ЕРДЕ Банк» як первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» право вимоги відносно ОСОБА_1 за кредитним договором від 21.09.2011 року №К-203/11 (т.1, а.с.32-34).

Вирішуючи даний спір, суд виходив із того, що 13.10.2017 року в 12.22.07 год. державним реєстратором Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. було здійснено запис про право власності № 22874567 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за заявою ОСОБА_2 (т.1, а.с.218-219, 224) на квартиру АДРЕСА_1 , що вбачається із копії реєстраційної справи №101.

При цьому, підставою внесення запису було Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37621754 від 18.10.2017 року о 12.55.33, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1, а.с.241).

Відповідно до ч. 1 п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень обов`язковою умовою для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця; письмової вимоги іпотекодержателя у разі коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній вимозі.

Суд вказав, що із матеріалів реєстраційної справи №101 на об`єкт нерухомого майна вбачається, що в ній містяться відповідні документи, а саме копія вимоги ТОВ «ФК «Довір та гарантія» про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на Предмет Іпотеки за №27580 від 17.05.2017 року, а також копія накладної №0316873 експерес-доставки про відправлення на адресу Іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання (т.1, а.с.109, 110).

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відносини, пов`язані з державною реєстрацією при зверненні стягнення на предмет іпотеки, регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України від 05 червня 2003 року №898 «Про іпотеку», а також Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Так, відповідно до ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1. ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Так, із наданої відповідачами копії накладної №0316873 експрес-доставки про відправлення позивачу кореспонденції (а.с.110,184), вбачається що кореспонденцію вручено 18.05.2017р. кур`єром та нижче зазначена дата 28.05.2017р. (т.1, а.с.110).

Проте, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що вона не визнає на цьому документі свій підпис, вважає його підробленим.

В якості доказів зазначених обставин, та у спростування інформації щодо отримання позивачкою копії вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на Предмет Іпотеки за №27580 від 17.05.2017 року позивачкою було надано до суду документи, а саме копії звернення ОСОБА_1 до ТОВ «Міжнародні доставки» (а.с.183) за наданням інформації про посилку за номером накладної №0316873 (ELIN Ltd) від 18.05.2017 року та відповідь ТОВ «Міжнародні доставки» на звернення ОСОБА_1 в якій повідомляється, що вантаж за такою накладною працівниками їх товариства не доставлявся, а також такий не знаходиться у їх базі даних поштових відправлень (т.1, а.с.185).

З цих підстав, суд виходив із того, що посилання позивача на факт не отримання нею письмової вимоги, як того вимагає вищезазначене законодавство, є доведеним.

В свою чергу, представником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не було надано суду обгрунтованих заперечень на вищевказані доводи позивача, які не були спростовані.

Таким чином, в порушення Порядку щодо надання документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, банком не було виконано, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що позивачку не було належним чином сповіщено про намір відповідача здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання спору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України, і тому підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи не спростовані доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304, яким встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника, яке відповідає наступним критеріям:

майно виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом;

споживчий кредит виданий в іноземній валюті;

майно використовується, як місце постійного проживання позичальника або є об`єктом

незавершеного будівництва;

у позичальника на праві власності не має іншого нерухомого майна;

площа такого майна не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для будинку.

Мораторій полягає у забороні на примусове стягнення об`єктів жилого нерухомого майна, а також у забороні здійснювати інші дії необумовлені з Іпотекодавцем позасудові засоби задоволення вимог кредиторів, забезпечених іпотекою жилого нерухомого майна.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зазначив, що дія даного ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стосується лише кредитних установ, а Фонд гарантування вкладів та його уповноважена особа, яка діє під час ліквідації банку і з якою був підписаний Договір про відступлення права вимоги №225/ФК-15 від 04.12.2015 року, не є кредитною установою, а отже і не підпадає під дію даного Закону.

Разом з тим, суд обгрунтовано послався на положення Конституції України щодо права власності, які кореспондують зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, що жодним чином не обмежує право держави вводити в дію такі закони, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

При цьому суд правильно вказав, що позивачка у своєму позові зазначила, що вчинена реєстрація призвела до позбавлення її права власності на квартиру, і є похідною на порушення її права користування і розпорядження майном, також квартира є єдиним місцем фактичного проживання ОСОБА_1 та її сина, 2001 року народження (на той час неповнолітнього), що прямо заборонено законом.

Що стосується доводів представника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про те, що право власності є суб`єктивним правом особи на певну річ (майно), яке полягає у вільному володінні, користуванні та розпорядженні об`єктом права власності, у зв`язку з чим позивачка ОСОБА_1 не може бути суб`єктом звернення з позовом в порядку п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №102014719, власником спірного майна є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а отже вимога ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, який не є власником, до власника майна не може підлягати задоволенню, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом саме у зв`язку з порушенням її прав на квартиру як її власника, обґрунтовуючи свої позовні вимоги саме тим, що вона незаконно позбавленого цієї власності.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішгення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.10.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра