РІШЕННЯ

Іменем України

23.07.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судових засідань Беньо М.І.

розглянувши в черговому судовому засіданні, в залі суду, у м. Львові цивільну справу № 465/7856/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та судових витрат, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення коштів та судових витрат. Позов обґрунтовують тим, що він, позивач, та відповідачка відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме та свідоцтва про право на спадщину, за законом володіють приватизованою квартирою за адресою АДРЕСА_1 . Після смерті матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина за законом на належну їй 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі №465/5491/15-ц від 18.05.2016р. їм, сторонам, належить по 1/6 частки на правах спільної часткової власності та по 1/3 частки квартири на правах спільної сумісної власності. Відповідно до п.1 ст.1267 Цивільного кодексу України, розмір частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до п.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п.1 ст.360 ЦК України утримання майна, що є у спільній частковій власності - співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Вказує, що за 2016р., 2017р., 2018р. відповідачка заборгувала 2 434 (дві тисячі чотириста тридцять чотири) гривень 60 коп. як співвласник квартири за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Відтак просить стягнути з відповідачки заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, яку в подальшому уточнив, в розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) гривень 25 коп. та понесені судові витрати.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.01.2019р. відкрито провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

Відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Зазначає, що з 2013 року через протиправні дії позивача та перешкоди, які він чинить їй у користуванні квартирою, вона, позивачка, не має можливості проживати у квартирі та користуватися своїм майном. На спростування позовних вимог позивача, долучила квитанції про сплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території за 2016 2018 рр. в сумі 1 871 (одна тисяча вісімсот сімдесят одна) гривень 02 коп.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві. Підтвердив, що відповідачка не проживає у квартирі АДРЕСА_2 . Вважає, що як співвласник квартири зобов`язана сплачувати за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

В судовому засіданні відповідачка заперечила проти задоволення позовних вимог, звернула увагу суду на те, що нею частково здійснювалась оплата за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території по квитанціях, які вона безпосередньо мала в наявності. Зважаючи на те, що у квартирі АДРЕСА_2 вона не проживає, зокрема з вини відповідача, відтак відсутні підстави про стягнення з неї заборгованості.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 28 лютого 1997 року №213132, квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві сумісної власності та членам його сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15.08.2008р. Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки №149860710 від 17.12.2018р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 , яка є спільною частковою власністю за спадщиною.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №4509, виданої директором ЛКП «Навколо базару» 05.12.2018р., у квартирі АДРЕСА_2 є зареєстровані позивач та відповідачка, які є співвласниками цієї квартири.

За нормами ст.15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на відомості про нарахування та оплату послуг за утримання будинку та прибудинкової території, які видані на ім`я відповідачки.

Згідно відомостей про нарахування та оплату послуг за утримання будинку та прибудинкової території, затверджених директором та бухгалтером ЛКП «Навколо базару» 06.12.2018р., заборгованість мешканки ОСОБА_2 станом на кінець 2016 року становить 154 (сто п`ятдесят чотири) гривень 29 коп., на кінець 2017 року становить 288 (двісті вісімдесят вісім) гривень 37 коп., на кінець 2018 року становить 655 (шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 38 коп.

До матеріалів справи позивачем долучено квитанції, які свідчать про те що протягом 2016 2018 рр. ним оплачувались послуги за утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З долучених позивачем до матеріалів справи квитанцій про оплату послуг за утримання будинку та прибудинкової території не вбачається, що позивачем оплачувалась заборгованість за оплату житлово комунальних послуг, яка виникла у відповідачки ОСОБА_2 . Крім того, позивачем не надано жодних документів, які б свідчили про те, що відповідачка неналежним чином виконувала свої зобов`язання, які виразились у неоплаті послуг за утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього закону, індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц дійшов висновку, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

За нормами ст.360 Цивільного Кодексу України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач одноосібно проживає у квартирі АДРЕСА_2 та сплачує кошти за утримання будинку та прибудинкової території.

Однак, не зважаючи на те, що відповідачка у даній квартирі не проживає, вона зобов`язана як зареєстрований співвласник квартири оплачувати житлово комунальні послуги, зокрема утримання будинку та прибудинкової території.

В спростування позовних вимог відповідачкою до матеріалів справи долучено квитанції, які свідчать про те, що нею здійснювалась проплата за утримання будинку та прибудинкової території згідно повідомлень ЛКП «Навколо базару», зокрема за липень, жовтень 2016 року, лютий, травень, грудень 2017 року, травень 2018 року.

Позивачем не надано до суду доказів, які б свідчили про те, що між сторонами визначено конкретний порядок, відповідно до якого вони як співвласники зобов`язані оплачувати кошти за утримання будинку та прибудинкової території, який відповідачкою є порушений. Крім того, не надано і відповідних документів, затверджених ЛКП, які б свідчили про те, що у відповідачки ОСОБА_2 існує заборгованість за неоплату будинку та прибудинкової території.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи докази, які містяться в матеріалах справи, суд не вбачає підстав обґрунтованості звернення позивача до суду. В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що відповідачкою порушуються законні права та інтереси позивача, що виражається, зокрема, у неоплаті послуг за утримання будинку та прибудинкової території. Натомість, в матеріалах справи наявні докази, які спростовують вимоги позивача.

З долучених позивачем відомостей про наявну заборгованість мешканки ОСОБА_2 і долучених відповідачкою квитанцій вбачається, що оплата здійснювалась нею в межах доступних їй квитанцій. Крім того, позивач оплачує квитанції сам добровільно, не пропонуючи відповідачці сплатити свою частку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зроблено визначення, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статями 43 44, 49; 259, 263 - 265, 293-295, 315-316 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні уточнених позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та судових витрат за безпідставністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту до Львівського апеляційного суду через суд, що ухвалив рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 28 липня 2021 року.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя В. Кузь