ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті апеляційного провадження

18 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 2018/2-415/11

провадження № 22ц/818/6121/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

перевіривши відповідність вимогам закону апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року в складі судді Золотарьової Л.І. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення боргу за кредитним договором

в с т а н о в и в:

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - задоволено.

На вказане рішення суду 03 вересня 2021 року ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій вказала, що про існування оскаржуваного рішення суду їй та її представнику стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень 19 липня 2021 року. Того ж дня її представник подав до суду першої інстанції заяву про ознайомлення з матеріалами справи. Вказала, що не отримувала судові повістки, оскільки перебувала у відрядженні. У поштовому повідомленні, що міститься у матеріалах справи, яке нібито підтверджує, що вона отримала копію оскаржуваного рішення суду, міститься не її підпис.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та апелянту надано строк 10 днів для надання до суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку із зазначенням інших поважних причин пропуску строку з 31 жовтня 2012 року по 03 вересня 2021 року та відповідних доказів щодо цього з дня отримання копії цієї ухвали.

На виконання ухвали судді 11 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження, в якому зазначено, що вона не отримувала судові повістки по даній справі, оскільки в цей час перебувала у відрядженні, а про існування оскаржуваного рішення вона та її представник дізналися 19 липня 2021 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Вказала, що її представники дійсно приймали участь у судових засіданнях але вона особисто - ні. Стверджувала, що вона не отримувала жоден конверт ні з рішенням, ні з іншим документом і підпис не належить їй.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи клопотання ОСОБА_1 судова колегія вважає, що зазначене клопотання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Принцип правової визначеності - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Пунктом 13 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.294 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду ухвалено 18 липня 2012 року за відсутності учасників справи.

Копію оскаржуваного рішення суду отримано представницею ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ще 20 серпня 2012 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.216).

Також, у матеріалах справи міститься надане позивачем рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що ОСОБА_1 20 жовтня 2012 року отримала копію рішення суду по справі № 2018/2-415/11 (а.с.222).

Отже, з урахуванням дати отримання копії рішення суду ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження рішення суду у неї закінчився ще 30 жовтня 2012 року.

Проте, вона подала апеляційну скаргу лише 03 вересня 2021 року, тобто з пропуском строку майже на 9 років.

Жодних поважних причин, що перешкоджали ОСОБА_1 самостійно протягом майже дев`яти років отримати інформацію щодо результатів розгляду цієї справи не зазначила та не надала належних і допустимих доказів на їх підтвердження.

До посилань ОСОБА_1 на те, що про існування оскаржуваного рішення суду їй та її представнику стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень лише 19 липня 2021 року; що вона не отримувала судові повістки, оскільки перебувала у відрядженні, та у поштовому повідомленні, що міститься у матеріалах справи, яке нібито підтверджує, що вона отримала копію оскаржуваного рішення суду, міститься не її підпис, суд ставиться критично, оскільки будь-яких доказів щодо цих обставин нею не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було відомо про перебування справи на розгляді суду першої інстанції. Вона неодноразово отримувала судові повістки, зокрема, і на 18 липня 2012 року (а.с.203). У розгляді справи брали участь її представники, які подавали заяви та клопотання, знайомились з матеріалами справи, були присутні у судових засіданнях. Наявні у матеріалах справи докази отримання ОСОБА_1 та її представницею ОСОБА_3 копії оскаржуваного рішення суду ще у 2012 році відповідачкою не спростовані.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що з текстом оскаржуваного рішення суду її представник ознайомився 19 липня 2021 року, тоді як апеляційну скаргу подано лише 03 вересня 2021 року, тобто також з пропуском передбаченого законом десятиденного строку.

Крім того, судова колегія бере до уваги, що відповідно до частин першої та третьої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб - порталі Судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 рокуоприлюднено в Єдиному державному реєстру судових рішень 12 листопада 2013 року, а тому, у ОСОБА_1 був реальний публічний доступ до цього рішення.

Враховуючи вищевказані норми процесуального законодавства та фактичні обставини справи, практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів виходить із того, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Керуючись ч.2 ст.358 ЦПК України

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року в складі судді Золотарьової Л.І. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення боргу за кредитним договором.

Вилучити з матеріалів справи і повернути ОСОБА_1 оригінал апеляційної скарги з додатками (а.с.225-229), долучити до матеріалів справи її копію.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, після її підписання, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина