Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/445/21

30 вересня 2021 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Битківського Л.М.,

за участю: секретаря Остапишин І.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що за час перебування з відповідачкою в шлюбі, який був зареєстрований 16 лютого 1998 року, ними було придбано у власність земельну ділянку площею 0,1574 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1201 га, для ведення особистого селянського господарства, що в урочищі «За потоком» в с. Забережжя, які отримала у власність ОСОБА_4 згідно рішення Заберезької сільської ради від 23 вересня 2005 року, що підтверджуються Державними актами про право власності на земельну ділянку; надану йому земельну ділянку площею 0,1450 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_2 , документи на яку на даний час виготовляються, а також гараж з майстернею, загальною площею 46,84 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 . Оскільки перелічене майно набуте у період шлюбу, вважає, що кожному з подружжя належить по 1/2 частині у всіх трьох земельних ділянках, а також гаражі з майстернею. Відповідачка не бажає добровільно врегулювати спір, тому просить суд поділити спільне майно подружжя у спосіб визнання за ним повністю права власності на земельну ділянку площею 0,1574 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0036, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , а також на гараж з майстернею, загальною площею 46,84 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також визнати за відповідачкою право власності на земельну ділянку площею 0,1450 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,1201 га, для ведення особистого селянського господарства, що в уррчищі «За потоком» в с. Забережжя.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлений позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідачка подала суду відзив на позов, в якому вказала, що набуті нею за час шлюбу внаслідок приватизації дві земельні ділянки відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю і не підлягають поділу між подружжям, оскільки не є об"єктом спільної сумісної власності. Вказала, що земельна ділянка площею 0,1450 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в ур «Над цегельнею» по АДРЕСА_2 , яка надана позивачу, не зареєстрована в ДЗК і на неї відсутні правовстановлюючі документи. Гараж з майстерною також не є окремим об"єктом права власності і на нього відсутні правовстановлюючі документи, державна реєстрація права власності на нього не проводилася, тому це майно як об`єкт нерухомості не може бути предметом поділу між колишнім подружжям.

В судовому засіданні представник відповідача заявлений позов не визнав, просив в позові відмовити з підстав, наведених у відзиві на позов.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_5 16 лютого 1998 року у виконавчому комітеті Заберезької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області зареєстрували шлюб, актовий запис № 1 (а.с.8), який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2021 року між ними розірвано.

Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України (в редакції, чинній станом на 20 грудня 2006 року - дату видачі Державних актів про право власності на земельну ділянку), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

За час перебування в шлюбі відповідачка одержала в приватну власність шляхом приватизації дві земельні ділянки, зокрема: земельну ділянку площею 0,1574 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 на підставі рішення Заберезької сільської ради від 23 вересня 2005 року, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866324 від 20 грудня 2006 року (а.с. 10) та земельну ділянку площею 0,1201 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в урочищі «За потоком» в с. Забережжя Богородчанського району Івано-Франківської області на підставі рішення Заберезької сільської ради від 23 вересня 2005 року, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866325 від 20 грудня 2006 року (а.с.12).

Згідно копії кадастрового плану земельної ділянки вбачається, що позивач ОСОБА_3 розпочав в 2010 році виготовлення документів для отримання у власність земельної ділянки, загальною площею 0,1450 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 , ур. «Над цегельнею». Земельна ділянка надана із земель запасу с. Забережжя, кадастровий номер не присвоєно (а.с.11).

Також відповідачка ОСОБА_4 06 вересня 2013 року отримала у відділі містобудування та архітектури Богородчанської РДА будівельний паспорт на забудову земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 на належній їй земельній ділянці згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866324 від 20 грудня 2006 року (а.с.76).

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

П.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

В частині позовних вимог щодо поділу земельних ділянок суд зазначає наступне.

Враховуючи загальне положення ст.5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства у часі, при вирішенні питання щодо правового режиму майна, набутого у період шлюбу, застосуванню підлягає акт цивільного законодавства, в редакції, яка діяла на момент набуття такого майна.

Відповідно до п.5 ч.1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 зазначено, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України було доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Проте Законом від 17 травня 2012 року N 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації змінено.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 57 СК України житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно частину 5 ст. 61 СК виключено. Таким чином, норма закону, яка відносила майно, набуте в процесі приватизації до об`єктів права спільної сумісної власності, діяла лише з 08 лютого 2011 року по 16 травня 2012 року.

Отже, земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1574 га та земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1201 га є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_4 , а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не набута як майно, нажите подружжям за час шлюбу, а одержана громадянином як частка у земельному фонді держави на підставі рішення ХІІІ сесії четвертого демократичного скликання Заберезької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 23 вересня 2005 року.

Також не може бути об`єктом поділу земельна ділянка площею 0,1450 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , урочище «Над цегельнею», оскільки правовстановлюючих документів на цю ділянку суду не подано.

Щодо поділу іншого нерухомого майна - гаражу з майстернею, суд дійшов такого висновку.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України, частина четверта, п`ята статті 71 СК України).

До позовної заяви позивачем додано виконаний ФОП ОСОБА_6 звіт про оцінку майна №04/03/21 - гаража з майстернею, загальною площею 46,84 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому міститься сторінка з фотофіксацією об`єкта оцінки (а.с.68), копія першої сторінки будівельного паспорту забудівника ОСОБА_4 на забудову земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , який їй було видано 06 вересня 2013 року (а.с.76), та копія проекту господарських споруд (майстерня, гараж), загальною площею 46,84 м.кв. без дати та підписів (а.с 77). Відповідно до висновку ринкова вартість гаража з майстернею, що визначена порівняльним методом оцінки визначена у сумі 161125 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту його державної реєстрації.

Гараж з майстернею є допоміжною будівлею домоволодіння, приналежною до основної споруди житлового будинку. Ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва (домоволодіння) не дозволяє здійснити його поділ між сторонами, відтак вони мають право на частину будівельних матеріалів, використаних у ході його будівництва. Проте належних та допустимих доказів, які б підтверджували вартість матеріалів та робіт, використаних під час його спорудження, у розпорядження суду не подано.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Розглянувши справу у межах заявлених позивачем вимог і на підставі поданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про те, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через суд першої інстанції шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.М. Битківський