23.10.2021 Справа № 756/5885/21
Справа № 756/5885/21
Провадження №2-п/756/128/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Тихої О.О.,

за участі секретаря судового засідання Ходзіцького О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

У С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2021 позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» (далі - ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ») про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 32817,46 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн.

08.10.2021 відповідач ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення, в якій просила: поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення по справі №756/5885/21; скасувати заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2021 та призначити справу до розгляду в загальному порядку; відмовити ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» у задоволенні позову; зобов`язати позивача ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн., а також понесені судові витрати, з урахуванням сплаченого судового збору.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що під час розгляду вказаної цивільної справи вона була позбавлена права подати докази на обґрунтування її заперечення проти позову, оскільки про розгляд цивільної справи №756/5885/21 вона не була повідомлена належним чином; позовну заяву та судові повістки не отримувала, незважаючи на те, що адресою її мешкання є адреса, зазначена у позовній заяві: АДРЕСА_1 . Про існування судового рішення дізналася лише 29.09.2021від приватного виконавця, постановою якого було заблоковано її рахунки в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17.09.2021 Оболонським районним судом м. Києва на підставі заочного рішення від 29.06.2021.

На думку відповідача, вона є неналежним відповідачем у вказаній справі, оскільки її страхова компанія - Акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (приватне) (далі - АТ «СГ «ТАС» (приватне) ) повинна була відшкодувати збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у повному обсязі, оскільки згідно умов полісу № АО/6450239 від 19.08.2019 та Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №FO/491800 від 19.08.2019 страхова сума становить 150000,00 грн., а страхове відшкодування відповідно акту виконаних робіт становить 134087,86 грн. Разом з тим, АТ «СГ «ТАС» (приватне) незаконно вирахувала фізичний знос автомобіля Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , в результаті чого перерахована позивачеві її страховою сума страхового відшкодування не покрила суму збитків, завданих ДТП. Крім того, вона не була присутня під час проведення огляду пошкодженого транспортного засобу Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 . Вважає, що оскільки вказаному автомобілю на момент ДТП не було і року, її страхова не повинна була відраховувати з суми витрат на ремонт автомобіля фізичний знос КТЗ, а тому, в межах страхової суми 150000 грн., її страхова повинна була повністю покрити збитки, завдані автомобілю Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 .

З урахуванням наведеного, просить скасувати заочне рішення суду від 29.06.2021 та переглянути його, а також стягнути з позивача на її користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн. та судові витрати.

20.10.2021 представником позивача надані письмові заперечення на заяву про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2021, в яких остання просить залишити заяву ОСОБА_1 без задоволення. Вважає, що ухвалюючи рішення у вказаній справі, суд врахував усі наявні докази та прийняв законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Так, матеріали цивільної справи № 756/5885/21 містять докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивача до відповідача, зокрема, щодо факту заподіяння шкоди ОСОБА_1 , розміру заподіяної шкоди, права позивача на відшкодування шкоди. Зазначила, що доводи відповідача щодо її неналежного повідомлення про розгляд цивільної справи повністю спростовуються матеріалами, які маються у справі. Крім того, представник ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» вказала на те, що позивач неодноразово направляв на адресу відповідача вимоги з приводу відшкодування в частині, що залишилися, страхового відшкодування, сплаченого позивачем на користь потерпілого у ДТП, проте ОСОБА_1 проігнорувала усі спроби позивача врегулювати спір у досудовому порядку, тому ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» було змушене звернутися до суду для відновлення свого порушеного права. Твердження ОСОБА_1 про те, що вона є неналежним відповідачем не відповідають дійсності, оскільки її провина у ДТП, яка мала місце 26.11.2019, встановлена судом, а причинно-наслідковий зв`язок між вказаною дорожньо-транспортною пригодою та пошкодженнями транспортного засобу Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , є очевидним. При цьому, позивач виплатив страхове відшкодування згідно з умовами Договору страхування та чинного законодавства у сфері страхування, а твердження відповідача щодо невірної оцінки пошкоджень застрахованого транспортного засобу не відповідають дійсності, оскільки здійснені у відповідності з нормами діючого законодавства та на підставі положень Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна від 24.11.03 р. №142/5/2092.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала вказану заяву з викладених у ній підстав. Зазначила, що, приймаючи рішення, суд виходив з того, що вона була належним чином повідомлена про розгляд вказаної справи, проте вона жодного разу не отримувала судові повістки або будь-які процесуальні документи, а також інші матеріали, які стосуються вказаної справи, а про існування судового рішення дізналась лише 29.09.2021, коли її рахунки були заблоковані приватним виконавцем. Пояснила, що вона, дійсно, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка зазначена у позовній заяві, у вказаному будинку постійно знаходиться консьєрж, мається відеоспостереження, тому будь-яка кореспонденція зникнути не могла та їй не зрозуміло, чому документи суду їй доставлені не були. Щодо доводів позивача з приводу направлення на її адресу вимог про відшкодування заподіяної шкоди зазначила, що вона, дійсно отримувала від позивача лише одну з вимог, у відповідь на яку направила листа на адресу ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» з проханням роз`яснити механізм або методику нарахування сум відшкодування, однак письмової відповіді на вказаний лист вона не отримала, замість цього представник ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» у телефонному режимі повідомив їй, що вказаний лист не містить її особистого підпису. З наданими розрахунками вона не згодна, а експертиза, всупереч вимогам діючого законодавства, була проведена за її відсутності неналежним експертом.

Представник позивача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заочного рішення з наступних підстав. Вказала, що вимоги щодо відшкодування заподіяної шкоди надсилались відповідачу неодноразово, разом з тим остання у добровільному порядку вказану суму не відшкодувала, тому ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» було змушене звернутися до суду. При підготовці до проведення експертизи експерт сам направляє виклики для участі в огляді КТЗ, тому дане питання знаходиться поза межами компетенції позивача. На думку представника позивача, жодних сумнівів щодо правильності проведення експертизи у стороннього спостерігача не повинно виникати, оскільки експерт, який уповноважений проводити необхідні експертизи, має відповідну освіту та кваліфікацію. Щодо застосування неправильного коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу при розрахунку його відновлювального ремонту представник позивача пояснила, що, дійсно, автомобіль Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП мав строк експлуатації приблизно півтора роки, проте, він вже мав технічні та корозійні ушкодження, що враховано експертом під час вирахування коефіцієнту фізичного зносу вказаного транспортного засобу.

Суд, вислухавши думки учасників судового засідання, ознайомившись з заявою про перегляд заочного рішення, запереченнями, матеріалами цивільної справи №756/5885/21, приходить до наступного.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2021 позовні вимоги ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 32817,46 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що відомості щодо отримання ОСОБА_1 заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2021 по цивільній справі №756/5885/21 у справі відсутні. Разом з тим, вказане рішення суду було направлено на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , проте вказане поштове відправлення повернулось на адресу Оболонського районного суду м. Києва 26.08.2021 з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» (трекінг відправлення 023).

30.09.2021 відповідач ОСОБА_1 ознайомилася з матеріалами справи. Як зазначає у заяві про скасування заочного рішення відповідач, до ознайомлення з матеріалами справи їй про ухвалення заочного рішення не було відомо, вказане рішення вона не отримувала, а про його існування вона дізналася лише 29.09.2021. Клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення подано відповідачем 08.10.2021. Враховуючи викладені обставини, а також те, що вказане клопотання подано з дотриманням двадцятиденного строку, визначеного ст. 284 ЦПК України, суд приходить до висновку про поновлення відповідачу строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це.

Так, поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами, тобто, повинні додаватися до заяви про перегляд заочного рішення. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки у судове засідання.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Судом в порядку ч.8 ст. 187 ЦПК України було здійснено запит до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації КП ГЮЦ «Реєстр територіальної громади міста Києва» щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 та отримано відповідь, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідає адресі, зазначеній позивачем у позовній заяві.

Так, 12.05.2021 на зареєстровану адресу відповідача, зазначену у позовній заяві: АДРЕСА_1 , була направлена судова повістка на засідання, призначене на 28.05.2021, копія ухвали про відкриття провадження від 28.04.2021 та копія позову з усіма додатками. Вказане поштове відправлення повернулось відправнику 20.05.2021 з відміткою «адресат відсутній за вказано адресою» (трекінг відправлення 729).

Про дату судового засідання, призначеного на 29.06.2021, відповідач повідомлялася шляхом направлення поштового відправлення на адресу: АДРЕСА_1 , яке повернулось відправнику 14.06.2021 з відміткою «адресат відсутній за вказано адресою» (трекінг відправлення 668).

При цьому суд зазначає, що Кабінет Міністрів України постановою від 27.12.2019 №1149 вніс зміни до Правил надання послуг поштового зв`язку. Зокрема, Правила доповнено пунктами 991, відповідно до якого рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 7ст. 128 ЦПК України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищезазначене, сповіщення відповідача про дату, час та місце судового розгляду, здійснювалось шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідача, в порядку передбаченому ст.128 ЦПК України.

Таким чином, судові повістки, а також усі процесуальні документи були відправлені відповідачу відповідно до вимог чинного законодавства за місцем її реєстрації, зазначеної у довідці Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА №14756359 від 27.04.2021, отриманої Оболонським районним судом м. Києва в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, а також самою ОСОБА_1 у наданій заяві про перегляд заочного рішення.

При цьому, суд враховує правові позиції, викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, згідно з якими направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а отже, здійснення судом всіх можливих спроб для повідомлення позивача про наявність відповідного позову до нього.

Викладене свідчить про те, що суд виконав покладений на нього обов`язок повідомити учасників про дату, час та місце розгляду справи, а відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не скористалася своїм правом взяти участь у судовому засіданні, не подала належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки, причин неподання відзиву на позов тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка є стороною по справі, бути присутньою на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі ст. 6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень втілюється у неприпустимості зловживання правом, яку зазвичай виводять із конституційних положень, згідно з якими здійснення прав та свобод людини не повинне порушувати права та свободи інших осіб.

З урахуванням наведеного, посилання ОСОБА_1 на порушення принципу змагальності при ухваленні рішення суду не приймаються до уваги, адже відповідач не використала свого права на участь у судових засіданнях. А відтак, судом було прийнято рішення на підставі тих доказів, що були наявні у матеріалах цивільної справи. Обов`язок по доказуванню лежить на сторонах.

Згідно зі ст.288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Використання законодавцем в конструкції даної статті сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Таким чином, розглядаючи другу умову для скасування заочного рішення суд виходить з того, що відповідно до ст. 288 ЦПК України відповідач у своїй заяві про перегляд заочного судового рішення повинен зазначити такі обставини та такі докази на їх підтвердження, що якби вони були відомі суду при ухваленні заочного рішення, суд прийшов би до іншого висновку, ухвалив би принципово інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача ОСОБА_1 про те, що вона не отримувала від ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» вимог про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП, оскільки у судовому засіданні відповідач зазначила, що нею особисто направлялась відповідь на вимогу страхової компанії №15/04/8.10/229-20 від 26.06.2020, яка мається в матеріалах справи, у якій вона зазначила, що ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» не надало документів, підтверджуючих правове обґрунтування збитків, спричинених в результаті ДТП, оскільки у наданих документах відсутня експертна оцінка пошкоджень. Крім того, до матеріалів позовної заяви додані вимоги ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, направлені на адресу проживання ОСОБА_1 : №15/04/8.10/296-20 від 04.08.2020 та №15/04/8.10/368-20 від 16.09.2020, а також роздруківка з сайту УДППЗ "Укрпошта", з якої вбачається, що поштове відправлення від 16.09.2021 було повернуто відправнику. Отже, з урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 було достеменно відомо те, що вона є учасником дорожньо-транспортної пригоди, постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області було встановлено причинно-наслідковий зв`язок між її діями та вказаною ДТП, а також той факт, що страхова компанія висуває до неї певні вимоги, проте, відповідач всупереч усталеної практики Європейського суду з прав людини, а також основоположним принципам, закріпленим у Конвенції з прав людини, не цікавилась ходом провадження, в результаті чого ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідачем, як на підставу для скасування заочного рішення також вказується факт проведення огляду пошкодженого колісного транспортного засобу за її відсутності. Разом з тим, суд приймає до уваги, що законодавством не встановлено обов`язкової участі власника пошкодженого автомобіля та особи, винної у ДТП, в проведені експертом огляду пошкодженого колісного транспортного засобу, оскільки відповідно до п. 5.2 Розділу V «Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, на яку посилається відповідач ОСОБА_1 , зазначено, що виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату, у разі такої потреби. Тобто, вказана норма не містить імперативного припису щодо обов`язкової участі вищезазначених осіб. Крім того, відповідачем як у своїй заяві, так і у судовому засіданні не доведено, що її відсутність 04.12.2019 під час проведення огляду автомобіля Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , будь-яким чином могла вплинути на його результат. Крім того, суд враховує, що до матеріалів справи додана роздруківка електронного повідомлення, з якої вбачається, що експертом ОСОБА_3 , який проводив оцінку пошкоджень транспортного засобу Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , на адресу відповідача було направлено електронне повідомлення №91984, прийняте на порталі Укрпошти.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ч. 17 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Статтею 29 та пунктом 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Тобто, якщо позивачу недостатньо сплаченого страховиком відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування.

Крім того, до такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 369/11812/18 від 11.11.2020 року; № 753/10416/17 від 05.11.2020 року; № 299/3583/15-ц від 04.11.2020 року; № 755/7666/19 від 15.10.2020 року; № 131/709/18 від 30.09.2020 року; № 583/3159/18 від 23.07.2020 року; № 525/1592/18 від 14.07.2020 року; № 200/12295/17 від 30.06.2020 року; № 361/10096/14-ц від 17.06.2020 року; № 201/12712/16-ц від 20.05.2020 року; № 756/2632/17 від 22.04.2020 року; № 447/819/16-ц від 08.04.2020 року; № 643/2224/17 від 18.03.2020 року; № 761/2941/17 від 10.03.2020 року; № 450/446/16-ц від 04.03.2020 року; № 755/5374/18 від 21.02.2020 року; № 648/4308/16-ц від 17.02.2020 року; № 916/2554/17 від 17.01.2020 року.

Тому, твердження ОСОБА_1 , що вона є неналежним відповідачем по справі є безпідставним, в свою чергу її страховик - АТ «СГ «ТАС» (приватне) виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його фізичного зносу та в межах ліміту страхових сум, передбачених Полісом №АО/6450239 та Договором № FO/491800.

Відповідно до Акту виконаних робіт №СРфСА-007104 від 31.01.2020 та Рахунку № СРфС-0010430 від 11.12.2019 року загальна вартість ремонту (з урахуванням вартості робіт і матеріалів) склала 134087,86 грн. Саме вказана сума була сплачена Товариству з обмеженою відповідальністю «ВІДІ-СТАР» у безготівковій формі, що підтверджується платіжним дорученням №6014 від 24.12.2019.

Сплачена позивачем сума за фактично проведений ремонт пошкодженого транспортного засобу Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 134087,86 грн. не перевищує розмір відновлювального ремонту, визначений суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України від 18.07.2017 року № 714/17), з урахування коефіцієнту фізичного зносу (136044,33 грн.).

У пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З приводу заперечень відповідача щодо визначення коефіцієнту фізичного зносу автомобіля Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Пунктом 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зокрема, визначено, що значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.

Разом з тим, п. 7.39 Методики передбачені винятки стосовно використання зазначених вимог, зокрема, якщо складові частини кузова мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

При проведенні оцінки пошкоджень транспортного засобу Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1 , експертом використано вказану Методику товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджену Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, відповідно до якої останнім було визначено коефіцієнт фізичного зносу - 0,2964, з урахуванням п. 7.39 Методики.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Звіт про оцінку колісного транспортного засобу №05-26/02 від 26.02.2020 був виконаний експертом, який має необхідну кваліфікацію оцінювача дорожніх транспортних засобів та діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, а його висновок відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, оскільки дослідження виконано з дотриманням вимог «Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за N 1074/8395.

На спростування вказаних обставин, встановлених судом під час розгляду справи, відповідачем не надано іншого експертного висновку, який би містив інші розрахунки, які б мали бути взяті судом до уваги.

Інші доводи відповідача, які наведені у заяві про перегляд заочного рішення, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, до заяви про перегляд заочного рішення жодного доказу в розумінні положень ст. 76 ЦПК України не додано.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Таким чином, до заяви про перегляд заочного рішення жодного доказу в розумінні положень ст. 76 ЦПК України не додано. Окрім того, у заяві про перегляд заочного рішення заявник (відповідач) фактично вдається до переоцінки доказів та обставин, які судом оцінені і встановлені при прийнятті рішення, тобто останній фактично не погоджується з прийнятим рішенням, здійсненою судом оцінкою доказів та встановленими обставинами справи.

Більше того, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову, до заяви про перегляд заочного рішення відповідачем не додано.

Сукупності обставин, визначених ст. 285 ЦПК України, судом встановлено не було, а відповідачем їх наявність не доведена.

Крім того, у відповідність до ч. 4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, interalia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з наведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки в позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У відповідності до ч. 3 ст. 287 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення: 1) залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і 2) призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Тому вимоги ОСОБА_1 щодо відмови ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» у задоволенні позову, а також щодо зобов`язання позивача ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. та понесені судові витрати, не підлягають задоволенню, оскільки знаходяться за межами розгляду заяви про перегляд заочного рішення, передбаченого ст. 287 ЦПК України.

Таким чином, суд вважає, що пояснення та докази, на які посилається в своїй заяві відповідач, не мають істотного значення для правильного вирішення справи, оскільки доводи відповідача зводяться лише до її правової позиції щодо предмету спору та фактичної переоцінки доказів та обставин, які судом оцінені і встановлені при прийнятті рішення, тобто заявник фактично не погоджується з прийнятим рішенням, здійсненою судом оцінкою доказів та встановленими обставинами справи і відповідно застосованими судом нормами чинного законодавства України.

За таких обставин, посилання відповідача не є доказами, що мають істотне значення для правильного вирішення справи в розумінні положень ч. 1 ст. 288 ЦПК України, а є підставою для апеляційного перегляду рішення суду, оскільки суд першої інстанції не може скасувати заочне рішення суду для надання іншої правової оцінки тим самим доказам у справі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про залишення заяви про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2021 без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284-288 ЦПК України, cуд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2021 у цивільній справі № 756/5885/21 за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до частини 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Дата складання повного тексту ухвали - 23.10.2021.

Суддя О.О. Тиха