Справа № 645/3202/21
Провадження № 2/645/1686/21
28 жовтня 2021 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Федорової О.В.
за участю секретаря судового засідання Синьогуб А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 645/3202/21 за позовом:
про стягнення грошових коштів за договором позики,
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.05.2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Представник позивача адвокат Носенко А.Ю. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку.
Відповідачка в судові засідання не з`являлася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання 04.08.2021 року відповідачкою судової повістки особисто на дату судового засідання 18.08.2021 року, та поштове вкладення поштового відділення про причини невручення судової повістки на дату судового засідання 28.10.2021 року: «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомила, відзив на позов суду не надала.
Оскільки відповідачку повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за її відсутність в судовому засіданні процесуальним законом повністю покладено на відповідачку.
Відповідно до п. 4 ст. 223 ЦПК України в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне.
15.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 власноручно складену розписку від 15.10.2019 року, відповідно до якої позивачка надала відповідачці грошові кошти в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, а відповідачка зобов`язалась повернути грошові кошти в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США та проценти за користування позикою у розмірі 3% за кожен місяць користування в термін до квітня 2020 року. Оригінал розписки міститься в матеріалах справи.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
Оригінали боргової розписки від 15.10.2019 року надано суду представником позивача, що доводить невиконання відповідачкою своїх зобов`язань.
Щодо позовної вимоги позивачки про стягнення з відповідачки процентів за договором позики в порядку ст. 1048 ЦК України, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до умов договору позики (розписки) встановлений розмір процентів, а саме у розмірі 3% за кожен місяць користування грошовими коштами.
Стороною позивача в обґрунтування вказаної позовної вимоги зазначено, що за умовами розписки строк користування грошовими коштами складав 7 місяців.
Проте вказане посилання спростовується змістом вказаної розписки від 15.10.2019 року, відповідно до якої грошові пошти були надані відповідачеві в позику на період з 15.10.2019 року до квітня 2020 року, тобто на 6,5 місяців.
Зважаючи на викладене, розмір процентів за 6,5 місяців користування відповідачкою грошовими коштами складає 5373,23 грн..
Таким чином позовна вимога про стягнення з відповідачки на користь позивачки процентів за договором позики в порядку ст. 1048 ЦК України за період з 15.10.2019 року по квітень 2020 року підлягає частковому задоволенні в сумі 5373,23 грн..
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних витрат, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 18 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив судам, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
З урахуванням наведеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки 2309,11 грн. інфляційних за період з травня 2020 року по квітень 2021 року.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачки 3 % річних від простроченої суми договору, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.
Також аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 серпня 2021 року в справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21).
Сторона позивача, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення з відповідачки процентів за прострочення, посилається на те, що умовами договору позики (розписки) передбачено нарахування розмір процентів, а саме 3% за кожен місяць користування грошовими коштами.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що «відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. (…) Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
За умовами договору позики (розписки) сторони погодили щомісячну сплату відсотків за позикою, яка надана відповідачці на 6,5 місяців з 15.10.2019 року до квітня 2020 року включно.
Відтак, у межах строку надання позики відповідачка мала, зокрема, повернути позивачеві грошові кошти та сплатити проценти в розмірі 3 % за кожний місяць, тобто за 6,5 місяців.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів в розмірі 3 % за кожен місяць користування грошовими коштами до дня повернення позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку надання позики.
Враховуючи викладене, суд вважає, що право позивачки нараховувати проценти в розмірі 3 % річних за кожен місяць користування грошовими коштами припинилося після спливу визначеного договором строку, на який надано позику.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, шляхом нарахування трьох проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, умовами договору позики (розписки) від 15.10.2019 року не передбачено іншого розміру процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для нарахування позивачкою розміру процентів за прострочення в розмірі 3% річних від суми простроченої заборгованості за 13 місяців прострочення.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 22.07.1995 року, зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 05.12.2001 року, зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .
Повний текст судового рішення складено 29 жовтня 2021 року.
Суддя О.В. Федорова