Справа № 182/7994/19
Провадження № 2/0182/38/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.10.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та вселення.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини.

26 червня 2010 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 , який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану по Нікопольському району Нікопольського міськрайонного управлінні юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації актів шлюбів було зроблено актову запис за № 14. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини припинені з травня 2019 року та Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання, 27 листопада 2016 року, подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м., право власності на яку було зареєстровано на колишню дружину ОСОБА_2 . Також, за час спільного проживання вони придбали наступне майно: комод «Флоренція», вартістю 1 562, 00 грн.; тумбу ТВ « Арізона», вартістю 792,00 грн.; телевізор «VІКО», вартістю 3 500,00 грн.; пральну машинку, вартістю 4 000,00 грн.; ліжко двоспальне, вартістю 7 000,00 грн.; холодильник, вартістю 7 500,00 грн.; пилосос, вартістю 2 500,00 грн. У відповідності до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тому, на підставі викладеного, вважає, що вищевказане майно є спільною власністю подружжя та підлягає поділу. Крім цього, зазначає, що після припинення шлюбних відносин відповідачка розпоряджається квартирою та речами на свій розсуд, створюючи йому всілякі перешкоди у користуванні квартирою. Відповідач змінила замки на вхідних дверях, ключі від яких йому не надала. На даний час він поневіряється по родичах, бо іншого житла не має. З приводу перешкоджання користування квартирою та вселення у квартиру він вимушений був звернутися 11 жовтня 2019 року з письмовою заявою до Нікопольського відділу поліції ГУМП в Дніпропетровській області. Однак, повідомленням № 49/24440 від 17 жовтня 2019 року Нікопольський відділ поліції ГУНП в Дніпропетровській області відмовив йому у задоволені заяви та рекомендував звернутися для вирішення цього питання до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири ВТР №730250, зареєстрованого у реєстрі за № 2-1684 та посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В., яка є спільним майном подружжя. А також, виділити йому та відповідачці у власність по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , та вчинити розподіл спільного сумісного майна подружжя, виділивши йому наступне майно: комод «Флоренція», телевізор «VІКО», ліжко двоспальне, а відповідачці: тумбу ТВ «Арізона», пральну машинку, холодильник та пилосос. Крім того, просить суд зобов`язати відповідачку передати йому наступне майно: DVD програвач LG DK 768 - 1 шт.; музичний центр «SONY» - 1 шт. та вселити його у квартиру АДРЕСА_1 . А також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати, які були ним сплачені при подачі позову до суду.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Вищевказана ухвала суду відповідачці була направлена за адресою місця проживання (перебування) та запропоновано протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали надіслати суду та позивачу відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, та 24 лютого 2021 року на адресу суду надала пояснення з приводу пред`явлених позовних вимог, згідно яких зазначає наступне.

26 червня 2010 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 . За час спільного проживання у них склалися нелегкі стосунки, вони мали різні погляди на сімейне життя, виховання дитини та ведення спільного господарства. Неодноразово їхня спільна дитина була свідком проявів фізичного і психологічного насильства в сім`ї з боку позивача. Позивач влаштовував безпричинні скандали, лаявся нецензурною лайкою, що приводило до бійки. Позивач ОСОБА_1 , не зважаючи на присутність в квартирі малолітнього сина, застосовував фізичну силу. Вона неодноразово зверталась до Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявами про прояви фізичного насильства в сім`ї, заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . Факти завдання тілесних ушкоджень зафіксовані у висновках спеціаліста КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи «ДОР». Не витримавши систематичних сварок та побоїв, вона припинила будь-які відносини з чоловіком, тому рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між ними було розірвано. На підставі викладеного, просить суд позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про вселення в квартиру АДРЕСА_1 , залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Як встановлено в судом, 26 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 14, складений відділом реєстрації актів цивільного стану по Нікопольському району Нікопольського міськрайонного управлінні юстиції Дніпропетровської області (а.с.8). Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.10-11). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію та їх обтяження № 77182905 від 27 грудня 2016 року, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, виданого 27 грудня 2016 року Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером № 2-1684 (а.с.12-15).

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, за якою кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із нормами ст.ст.60,63 СК України та ч. 3 ст.368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Згідно роз`яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності із нормами ст.ст.69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема, вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

На думку суду, ці обставини, на підставі ст.60 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана сторонами за час спільного проживання, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вищевказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності, що свідчить про той факт, що вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власникові, згідно із ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки ОСОБА_2 змінила замки вхідних дверей, вона фактично позбавила ОСОБА_1 доступу до житлового приміщення (квартири АДРЕСА_1 ), тим самим вчинивши перешкоди в користуванні ним вищевказаним житловим приміщенням. ОСОБА_1 , має право проживати у спірній квартирі, оскільки він є законним власником, та має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 , тим самим задовольнивши його позовні вимоги в цій частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За положеннями ч.1, ч.3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності, у такому розумінні, урівноважується принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Оскільки сторони раніше перебували в зареєстрованому шлюбі та мають спільне майно подружжя, а спільної згоди щодо поділу подружжя не досягли, позивач зобов`язаний надати суду докази, відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, про те, що комод «Флоренція», телевізор «VІКО», ліжко двоспальне, тумба ТВ «Арізона», пральна машина, холодильник, пилосос, DVD програвач LG DK 768 та музичний центр «SONY» було придбано одним із подружжя за рахунок спільної праці та в період шлюбу. Позивачем же, на підтвердження придбання за час спільного проживання вказаного майна, до позовної заяви долучено гарантійні талони та товарні чеки, які судом до уваги прийняті не можуть бути, виходячи з наступного.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тобто, всі вище перелічені гарантійні талони та товарні чеки не дають можливості суду дійти висновку про наявність обставин, які входять в предмет доказування, оскільки докази того, що саме позивач або відповідачка за спільні кошти подружжя придбали вище перелічені товари, відсутні, відомості про покупця в квитанціях та чеках не зазначені (а.с.16-19). Тому, обставини, наведені в позові, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права. В даному випадку, тягар доказування покладено на позивача і, заявляючи вимоги про поділ вищевказаного майна, ОСОБА_1 повинен їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження.

Враховуючи вищевикладене, та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.60, 63, 69-71 СК України, ст.ст.4, 12, 13, 141, 206, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та вселення - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільну сумісну власність подружжя, якою є квартира АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2 ), судові витрати в розмірі 768 грн. (сімсот шістдесят вісім грн.) 40 коп., сплачені останнім при подачі позову до суду.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал