Ухвала

26 липня 2021 року

місто Київ

справа № 301/3121/13-ц

провадження № 61-11566ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року у складі судді Даруди І. А., ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року у склади судді Даруди І. А. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у складі колегії суддів: Дужги С. Д., Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») у грудні 2013 року звернулося до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 508, 11 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 508, 11 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року залишено без змін.

ОСОБА_1 у травні 2020 року звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року за нововиявленими обставинами залишено без розгляду.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року у справі № 301/3121/13-ц залишено без руху.

Суд першої інстанції, вивчивши зміст заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення, ухваленого 13 січня 2014 року, констатував, що така заява не містить доводів про причини пропуску строку, визначеного пунктом 1 частини першої статті 424 ЦПК Україні, до заяви не додано клопотання про поновлення пропущеного строку.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року у справі № 301/3121/13-ц повернуто заявнику, оскільки недоліки заяви заявником не усунуто.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, оскільки ОСОБА_1 недоліки заяви не усунув, клопотання про поновлення строку для подання такої заяви не подав.

Доводи апеляційної скарги, що недоліки заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами усунуто шляхом подання позовної заяви, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки заявник, усуваючи недоліки, зобов`язаний був подати відповідне клопотання про поновлення процесуального строку.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 07 липня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року, ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції не врахував постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, якою суд скасував ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2020 року про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами без розгляду, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На переконання заявника, зазначена постанова суду апеляційної інстанції встановила обов`язок суду першої інстанції розглянути по суті його заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а тому повернення такої заяви є незаконним.

Судами не враховано певні обставини на підтвердження наявності нововиявлених обставин для перегляду рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року, зокрема наявність кримінального провадження, в якому встановлено, що ОСОБА_1 кредит не отримував, а також наявність іншої цивільної справи № 301/1906/20, предметом спору в якій є ті самі вимоги, що й у справі № 301/3121/13-ц.

Додатково заявник зазначає, що заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами розглянута за його відсутності.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

3.1 Щодо касаційного оскарження рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Касаційному оскарженню не підлягають судові рішення у малозначних справах (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року - 2 270, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ціна позову у справі складає 20 508, 11 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270, 00 грн х 100 = 227 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 20 508, 11 грн, судові рішення, ухвалені у ній, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Щодо наявності винятків для допуску до касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначив, що ця справа має виняткове значення для заявника та становить значний суспільний інтерес.

Проте, касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів, за наявності яких суд касаційної інстанції вправі здійснити перегляд рішення, ухваленого у малозначній справі, разом з цим посилання у касаційній скарзі на положення процесуального закону, яким визначено винятки, наявність яких допускає касаційний розгляд, є недостатнім без належного обґрунтування їх наявності.

З врахуванням наведеного, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Отже, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципу відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України»

(Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалене у малозначній справі, а отже, не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

3.2 Щодо касаційного оскарження ухвали Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові), після їх перегляду в апеляційному порядку

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За правилом пункту 1 частини першої статті 424 ЦПК Україні заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у справі № 301/3121/13-ц Іршавським районним судом Закарпатської області 13 січня 2014 року постановлено рішення по суті пред`явлених позовних вимог, яке судом апеляційної інстанції 19 лютого 2014 року залишено без змін за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Із заявою про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 звернувся 06 травня 2020 року.

Суд першої інстанції констатував, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами із пропуском процесуального строку, відповідне клопотання про поновлення зазначеного строку до заяви не додано.

Згідно із частиною першою статті 426 ЦПК Україні заяви про перегляд судових рішень суду за нововиявленими або виключними обставинами за формою і змістом повинні відповідати вимогам цього Кодексу щодо оформлення заяв до суду першої інстанції.

До такої заяви додаються, у разі пропуску строку на подання такої заяви, - клопотання про його поновлення (пункт 6 частина третя статті 426 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 427 ЦПК України до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 426 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції встановив, що копію ухвали Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2021 року заявник ОСОБА_1 отримав 19 січня 2021 року, недоліки, визначені судом, не усунув, клопотання про поновлення процесуальних строків не подав, що стало підставою для застосування наслідків, визначених статтею 185 ЦПК України.

За правилом частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені

статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, оскільки ОСОБА_1 звернувся у травні 2020 року із заявою про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року за нововиявленими обставинами, судами першої та апеляційної інстанції правильно встановлено, що така заява подана із пропуском строку, визначеного пунктом 1 частини першої статті 424 ЦПК Україні, при цьому, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку до зазначеної заяви не додано та у подальшому, на виконання ухвали суду першої інстанції про усунення недоліків, заявником не надіслано.

За наведених обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, підставно зробив висновок про повернення ОСОБА_1 заяви про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року за нововиявленими обставинами.

Доводи ОСОБА_1 та додані до касаційної скарги матеріали зазначених висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не врахував постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, якою суд скасував ухвалу Іршавського районного суду від 17 липня 2020 року про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами без розгляду, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки зазначеною постановою встановлено обов`язок суду першої інстанції розглянути по суті його заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, Верховний Суд визнає помилковим тлумаченням заявником наслідків перегляду судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції.

У такому висновку Верховний Суд врахував зміст постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, у якій суд апеляційної інстанції констатував порушення судом першої інстанції певні норм процесуального права під час залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами без розгляду, пов`язані із незастосуванням статей 185, 427 ЦПК України, тобто залишення заяви без руху з метою подання заявником обґрунтованого клопотання про поновлення процесуальних строків.

Враховуючи зміст частини другої статті 427 ЦПК України, яка визначає правила відкриття провадження за нововиявленими обставинами після перевірки судом першої інстанції дотримання заявником вимог статті 426 наведеного Кодексу, скасування процесуального рішення суду першої інстанції, ухваленого до відкриття провадження у справі за такою заявою є наслідком повторного вирішення судом першої інстанції питання відкриття провадження у справі, а також здійснення перевірки відповідності заяви вимогам статті 426 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано певні обставини на підтвердження наявності нововиявлених обставин для перегляду рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року, зокрема наявність кримінального провадження, у межах якого встановлено, що ОСОБА_1 кредит не отримувався, наявність іншої цивільної справи № 301/1906/20, предметом спору у якій є ті самі вимоги, що й у справі № 301/3121/13-ц, не мають правового значення на стадії відкриття судом першої інстанції провадження за нововиявленими обставинами та здійснення перевірки судом відповідності такої заяви вимогам статті 426 ЦПК України.

Також Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами розглянута за відсутності ОСОБА_1 з врахуванням такого.

Нормами процесуального права не передбачено виклик учасників справи у судове засідання до відкриття судом першої інстанції провадження за нововиявленими обставинами.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, керується, зокрема вимогами частини другої статті 369 ЦПК України, за змістом якої апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені у пункті 6 (повернення заяви позивачеві (заявникові)) частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, на законність судових рішень не впливають, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та наявних у справі доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт один статті шість Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), № 48778/99, § 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (§ 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (§ 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Верховний Суд наголошує, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Резюмуючи, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року з тих підстав, що зазначене рішення не підлягає перегляду в касаційному порядку відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а в частині оскарження ухвали Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року - з підстав очевидної необґрунтованості касаційної скарги відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року, ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко