Справа №242/1837/21
Провадження №2/242/749/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого-судді Черкова В.Г., секретаря судового засідання Уваровы М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

Позивач звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на спадкове майно, а сааме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно. Звернувся до нотаріальної контори, проте, постановою від 17.03.2021 р. у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки надати відповідні довідки для оформлення спадщини на даний час немає можливості, так як БТІ розміщено на тимчасово окупованій території України. Крім того, в документах є розбіжності, пов`язані зі зміною назви вулиці, будинку, міста, які з 1958 р. на законних підставах неодноразово змінювались.

Заяви та клопотання сторін.

Позивач нада заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутності.

Відповідач подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника та ухвалити рішення на розсуд суду.

Процесуальні дії у справі.

07.04.2021 р. суддею Переясловською Ю.А. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання та витребувані докази.

Ухвалою від 13.05.2021 р. підготовче засідання відкладене, залучено правонаступника відповідача по справі.

Ухвалою від 15.06.2021 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 р. головуючим по справі визначено суддю Черкова В.Г.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 є спадкоємцем батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті останнього залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За життя померлим було складено заповіт наім`я позивача на зазначений будинок.

Будинок належав померлому на підставі Договору на будівництво житлового будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 22.05.1954р.

Судом встановлено, що при зверненні до нотаріуса, позивачу фактично було відмовлено у вчинені нотаріальних дій. У Постанові від 17.03.2021 р. нотаріусом було повідомлено, що оскільки наданий Договір, посвідчений нотаріусом 14.12.1954 р. не містить відміток про проведення державної реєстрації в органах Бюро технічної інвентаризації, надати будь-який документ з Бюро технічної інвентаризації, що здійснювало на момент вчинення правочину державну реєстрацію не є можливим, так як на теперішній час бюро технічної інвентаризації в даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України. Крім того, у Договорі адреса будинку зазначена як « АДРЕСА_2 », що на теперішній час не відповідає дійсності. Тому у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено.

Тобто, зазначена Постанова фактично є відмовою в оформленні права позивача на спадщину.

За таких обставин звернення позивачадо суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно є ефективним та законним способом захисту його прав.

Судом досліджено надані позивачем документи на будинок, а саме: рішення виконавчого комітету Авдіївської райради від 24.03.1954 р. про надання ОСОБА_2 земельної ділянки для індівідуального будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Акт Красноармійського БТІ від 14.04.1954 р. по виділення внатурі земельної ділянки за адресоюс.Авдіївка, АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 згідно зазначеного рішення.

Копію Договору про право на будівництво та безстрокове користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , що був виданий на підставі рішення виконкому Авдіївської міської ради депутатів від 22.05.1954 р.

Надано Акт прийому індівідуального домоволодіння забудовника ОСОБА_2 від 06.03.1958 р., що було збудовано останнім на підставі Договору на право забудови від 22.05.1954 р.Проте, у даному акті адресою домоволодіння, зазначено АДРЕСА_1 , та строк будівництва - з травня 1954 р. по 1958 р.

Як вбачається з Акту від 12.07.1973 р., адресою домоволодіння, що належить ОСОБА_2 зазначено: АДРЕСА_1 .

Надано генеральний план-схему зазначеного домоволодіння, рахунок БТІ та домову книгу за адресою АДРЕСА_1 .

Заповіт оформлено померлим на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений заповіт було посвідчено державним нотаріусом другої Ясинуватської державної нотаріальної контори 21.05.1986 р.

У звіті про оцінку нерухомого майна власника ОСОБА_2 адресою домоволодіня зазначено: АДРЕСА_1 . Стосовно відомостей про права власності зазначено - не встановлено.

З копії спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори звернувся з заявою син померлого- ОСОБА_1 , який прийняв спадщину, проте оформити свої спадкові права не має можливості в іншому порядку, аніж в судовому, оскільки отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Згідно рішення Авдіївської міської ради від 08.10.2015 п. № 6/64-1835, було перейменовано вулиці у м.Авдіївка.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові № 742/740/17 від 23 вересня 2020 року, в якій зазначено наступне.

На момент виникнення спірних правовідносин і введення будинку в експлуатацію питання набуття права власності регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Виникнення права власності на житловий будинок чинним на момент його побудови законодавством не пов`язувалося з проведенням його реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права.

Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions).

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Відповідно до положень ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст..1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Згідно ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право власності на спадок видається за письмовою заявою спадкоємцями, які прийняли спадок в порядку встановленим цивільним законодавством; у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадок особа може звернутись в суд за правилами позовного провадження.

Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані докази, прийшов до висновку, що, оскільки на ім`я позивача померлим ОСОБА_2 оформлено заповіт, що посвідчений державним нотаріусом другої Ясинуватської державної нотаріальної контори 21.05.1986 р., на спадщину, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а через відсутність документу про підтвердження реєстрації права власності на будинок, так як БТІ на теперішній час розміщено на тимчасово окупованій території України, він позбавлений можливості оформити свої спадкові права в іншому порядку, аніж в судовому, та те, що рішенням Авдіївської міської ради від 08.10.2015 р. № 6/64-1835 було перейменовано вулиці у м.Авдіївка, то позовні вимоги обгрутновані та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області, , розташована за адресою: Донецька область, м.Авдіївка, вул.Молодіжна, 5, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок загальною площею 51.7 кв.м. із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.Г.Черков