СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________________________________________________
Провадження №2/760/2984/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

26 липня 2021 року в місті Києві Солом`янський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коробенка С.В. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

ІІ. Описова частина

У листопаді 2020 року Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся в Солом`янський районний суд м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвалою суду від 26.11.2020 відкрито провадження у справі.

Позивач посилається на те, що 10 березня 2011 року між КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Позивач зазначає, що в порушення умов кредитного Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував та станом на 23 вересня 2020 року мав заборгованість за договором на загальну суму в розмірі 45463,27 гривень, яка включала в себе:

- 32786,30 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 10461,66 гривень - заборгованість за нарахованою пенею;

- 2215,31 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України.

З огляду на таке Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку.

Відповідач подав до суду відзив, в якому зазначив, що Банк постійно змінював умови договору без його відома та згоди, у зв`язку з чим його становище у відносинах з банком значно погіршилось, і не зважаючи на постійні намагання погасити заборгованість, вона лише збільшувалася. Відповідач вважає необгрунтованим розрахунок заборгованості, складений Позивачем, проте не заперечує свого обов`язку погасити справедливо нараховану заборгованість.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступне.

10 березня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір (у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

Крім того, Відповідач засвідчив своїм підписом той факт, що він ознайомлений з умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», зокрема, щодо базової процентної ставки на рівні 2,5% щомісяця (30% річних), процентної ставки на суму перевищення ліміту на рівні 3,75% щомісяця, а також з умовами щодо пені.

З розрахунку заборгованості вбачається, що Позивачем нараховано 32786,30 гривень заборгованості за тілом кредиту, 0,00 гривень відсотків за користуванням кредитом, 2215,31 гривень відсотків на прострочений кредит, нарахований згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України за ставкою 84 (42)% річних, 10461,66 гривень заборгованості за пенею.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У частині 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частинами 1-3 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У Анкеті-заяві від 10 березня 2011 року, яка містить підпис позичальника ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена. Процентна ставка на рівні 2,5% річних погоджена Відповідачем шляхом проставлення підпису в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.19). В цій же анкеті Відповідачем погоджено свій обов`язок сплатити на користь Банку пеню в розмірі (30%/30) від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення), а також пеню в розмірі 1% від суми заборгованості, але не менше 30 грн, яка нараховується щомісяця, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму в розмірі від 50 гривень.

Натомість, ані Анкета-заява від 10.03.2011, ані підписана Відповідачем Довідка від 14.10.2011 не містять умов договору про надання банку права договірного списання коштів з кредитного рахунку Відповідача для погашення нарахованих процентів, а також умов щодо розміру процентів на прострочену заборгованість, які нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позивач, крім стягнення тіла кредиту, пені, просить також стягнути з Відповідача проценти за користування кредитом та проценти, нараховані на прострочену заборгованість згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України за ставкою, визначеною в Умовах та правил надання банківських послуг в Приватбанку в редакції від 01.03.2019 (84% річних).

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку Відповідач був ознайомлений та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву від 10 березня 2011 року. А також немає підтвердження того, що зазначений документ на момент отримання Відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки, підвищеної ставки процентів, які нараховуються за ч. 2 ст. 625 ЦК України, договірного списання.

Роздруківка з сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Позивачем при розгляді зазначеної справи.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин між Сторонами до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, відсутність у Анкеті-заяві та підписаній Відповідачем довідці про умови кредитування домовленості сторін про можливість здійснення банком договірного списання, розмір відсотків на прострочену заборгованість, які нараховуються за ч. 2 ст. 625 ЦК України, наданий банком Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з Відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджує зазначених обставин.

Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Подана Позивачем роздруківка Правил надання банківських послуг в Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не може вважатися складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника чи довідці, які безпосередньо підписані останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, який містяться в матеріалах справи, не містить підпису Відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Сторонами шляхом підписання Анкети-заяви. Відсутні підстави вважати, що Сторони обумовили у письмовому вигляді збільшений розмір процентної ставки за період прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також право Банку на договірне списання.

Крім того, до розрахунку заборгованості відповідача по сплаті пені має застосовуватися саме та ставка, яка ним була погоджена письмово в довідці про умови кредитування.

Як вбачається зі змісту позову, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами Позивач не пред`явив.

А вимоги про стягнення з Відповідача процентів за період прострочення виконання зобов`язання за завищеною ставкою (84% річних) суд має розцінювати критично та при вирішенні справи виходити з тієї ставки, яка передбачена законом - 3% річних.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» повернуті не в повному обсязі, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

З наданого Позивачем розрахунку вбачається, що збільшення заборгованості Відповідача за тілом кредиту здійснювалося не лише за рахунок фактично використаних ним коштів (стовпчик 3), а і за рахунок збільшення (списання банком коштів) кредиту з метою погашення нарахованої заборгованості за процентами (стовпчик 4). Проте суд не може взяти за основу розмір заборгованості за тілом кредиту, визначений Позивачем, оскільки, як встановлено вище, сторонами не було погоджено у встановленому порядку право банку на договірне списання коштів з кредитного рахунку Відповідача для погашення нарахованих на його заборгованість процентів.

З розрахунку, складеного Позивачем вбачається, що станом на 01.09.2017 заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становила 0,00 гривень (була погашена).

З того часу, за період до 31.01.2020 Позивач збільшив розмір заборгованості Відповідача за тілом кредиту за рахунок погашення нарахованих процентів на суму в розмірі 31841,07 гривень. Як встановлено судом вище, погашення таких процентів за рахунок збільшення суми тіла кредиту не може вважатися обгрунтованим.

Відтак, сума заборгованість за тілом кредиту, який фактично був отриманий Відповідачем, становить: 945,23 (32786,30 - 31841,07) гривень.

Саме в цій частині вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту слід вважати обгрунтованими і таким, що підлягають задоволенню.

Крім того, як встановлено вище, стягненню з Відповідача підлягають проценти за період прострочення виконання зобов`язань з повернення кредиту на рівні ставки, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто 3% річних.

З розрахунку, складеного Позивачем, вбачається, що такі проценти стали нараховуватися на заборгованість Відповідача починаючи з 01.02.2020, а межі позовних вимог стосуються періоду до 31.07.2020.

Таким чином, розрахунок штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді 3% річних на прострочену заборгованість виглядає наступним чином:

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
01.02.202031.07..23314.10
Всього: 182 14.10

Так, стягненню з Відповідача підлягають також 3% річних в розмірі 14,10 гривень.

Що стосується вимог про стягнення з Відповідача пені, то в даному разі суд виходить з того, що Відповідачем погоджено свій обов`язок сплатити на користь Банку пеню в розмірі 1% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення), але не менше 30 гривень, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму в розмірі від 50 гривень.

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним Позивачем, періодично починаючи з 01.09.2017 Банком нараховувалася неустойка в розмірі 100 (50) гривень (всього 16 випадків). Враховуючи, що погоджена особисто Відповідачем щомісячна мінімальна сума пені становить 30 гривень. Суд вважає можливим стягнути з Відповідача суму в розмірі: 16 х 30 = 480 гривень.

Загальна сума, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача становить: 1439,33 гривень (945,23 + 14,10 + 480).

Натомість, в іншій частині у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з ОСОБА_1 підлягає судовий збір в розмірі 66,55 гривень (пропорційно розміру задоволених вимог: 1439,33 х 2102 / 45463,27).

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 207, 526, 530, 549, 610, 633, 634, 638, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 10.03.2011, нараховану станом на 23.09.2020, в сумі 1439,33 гривень, яка складається з:

-945,23 гривень заборгованості за тілом кредиту,

-14,10 гривень 3% річних згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України;

-480,00 гривень пені.

В іншій частині позову відмовити.

2.Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» судовий збір в розмірі 66,55 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ;

Відповідач: ОСОБА_1 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя: