Справа № 715/2163/21
Провадження № 2/715/644/21
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2021 року смт. Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області
в складі головуючого судді Григорчака Ю.П.
секретар судового засідання Майщук С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення,-
27.03.2015 року відбулися електронні торги із реалізації житлового будинку загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі житловою площею 114,5 кв. м., та господарських будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Приміщення).
Вказані приміщення належали ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10.07.2006 року виконавчим комітетом Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, серії НОМЕР_1 , зареєстрованого Глибоцьким комунальним районним бюро технічної інвентаризації 19.07.2006 року, реєстраційний номер 15336051.
За результатами проведених торгів приміщення були реалізовані, а переможцем торгів визнано її - ОСОБА_1 . Надалі було внесено визначену під час проведення торгів суму на відповідний рахунок та після проведення повної оплати за приміщення отримано свідоцтво про право власності, видане 24.09.2015 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області.
Усі перелічені вище обставини були встановлені у заочному рішенні Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.12.2019 року у справі № 715/1113/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Глибоцького районного відділу Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області та служби у справах дітей Глибоцької РДА Чернівецької області, про втрату права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
На підставі свідоцтва про право власності від 24.09.2015 року за нею - ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на житловий будинок літ. А, загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі житловою площею 114,5 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
26.12.2019 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі № 715/1113/19 було ухвалено усунути перешкоди у користуванні нею - ОСОБА_1 житловим приміщенням - житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наразі без законних підстав проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
30.07.2021 року її представником - адвокатом Маркідоновим О.В. відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були надіслані вимоги про добровільне виселення із займаного житлового будинку загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі з житловою площею 114,5 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та про звільнення вказаного житлового будинку від особистих речей.
Окрім того, з часу придбання на електронних торгах ОСОБА_1 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , вона неодноразово зверталась до відповідачів із проханнями усунути перешкоди у здійсненні її права користування будинком шляхом добровільного виселення з нього. Зокрема, вона - ОСОБА_1 має намір провести у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 ремонтні роботи та надалі здавати його в оренду. Однак, усі ці її прохання ігнорувалися та досі ігноруються відповідачами.
Вказані обставини були встановлені у заочному рішенні Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.12.2019 року у справі № 715/1113/19.
Станом на дату звернення до суду із цим позовом відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжують без законних підстав проживати у належному їй житловому будинку літ. А, загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі житловою площею 114, 5 кв. м., розташованому за адресою АДРЕСА_1 . Вимог про виселення з житлового приміщення від 30.07.2021 року відповідачі не виконують.
31.08.2021 р. адвокат Маркідонов О.В., користуючись своїм професійним правом, визначеним пунктом сьомим частиною першою статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», опитав та склав протоколи опитування адвокатом наступних осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Опитані особи зазначили, що їм відомо, що за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Отже, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виселяються у добровільному порядку із займаного житлового будинку літ. А, загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі з житловою площею 114, 5 кв. м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на даний будинок належить одноосібно позивачці - ОСОБА_1 .
Натомість, будь-яких прав на зазначений будинок у відповідачів немає, тобто вони зайняли цей будинок та користуються ним без будь-яких правових підстав (самоправно). До того ж відповідачі зняті з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 .
Тому вважає, що в даному разі єдиним способом захисту права власності ОСОБА_8 на житловий будинок літ. А, загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі з житловою площею 114,5 кв. м., розташований за адресою АДРЕСА_1 , є вимога щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення відповідачів із займаного житлового будинку.
Просить суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) із займаного житлового будинку літ. А, загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі з житловою площею 114,5 кв. м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
У судове засідання представник позивачки ОСОБА_9 не з`явився, проте від нього до суду надійшла заява, згідно якої він позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу без їх участі.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомили і не просили суд відкласти розгляд справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи із наступного.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44443423 від 24 вересня 2015 року.
Крім того, встановлено, що у вище вказаному житловому будинку, окрім позивачки ОСОБА_1 , більше ніхто не зареєстрований, а відповідачі зняті з реєстрації у вказаному житловому будинку рішенням суду від 26 грудня 2019 року у справі №715/1113/19 провадження №2/715/783/19.
30.07.2021 року в досудовому порядку з боку представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Маркідонова О.В. відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були надіслані вимоги про добровільне виселення із займаного житлового будинку загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі з житловою площею 114,5 кв. м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 та про звільнення вказаного житлового будинку від особистих речей.
Станом на дату звернення до суду із цим позовом відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжують без законних підстав проживати у належному позивачці ОСОБА_1 житловому будинку літ. А, загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі житловою площею 114, 5 кв. м., розташованому за адресою АДРЕСА_1 . Вимог про виселення з житлового приміщення від 30.07.2021 року відповідачі не виконують.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
У статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.
У зазначеній справі позивачка скаржиться на те, що через відмову виселитися відповідачів, вона не може належним чином користуватися власним будинком та здійснити в ньому ремонт.
При прийняття рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак може бути необхідним для захисту прав позивача, зокрема, для захисту права власності.
Аналіз наведених вище вимог закону, досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин дає підстави для висновку, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт самоправного зайняття належного їй на праві приватної власності жилого приміщення відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а отже і наявність підстав для їх виселення без надання іншого жилого приміщення.
Доказів протилежного відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду не надано.
Таким чином, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 49, 81, 89, 110, 141, 206, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення задовольнити повністю.
Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) із займаного житлового будинку літера «А», загальною площею 280,3 кв.м., в тому числі з житловою площею 114,5 кв. м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя