Провадження № 22-ц/4808/1259/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Шамотайлом О.В. 17 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 , в якому просили визнати недійсними відмови позивачів від спадкування за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_5 . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_3 ОСОБА_5 . Від ОСОБА_6 , яка була цивільної дружиною померлого та бабусею відповідачки, позивачам стало відомо про наявність заповіту, згідно якого покійний заповів відповідачці квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . А тому ОСОБА_6 запропонувала позивачам відмовитись від своїх обов`язкових часток у спадщині. Позивачами 25.10.2017 були подані відмови від прийняття спадщини за законом та заповітом. Однак, заявники при написанні відмові від прийняття спадщини помилялись стосовно обставин, що мають істотне значення, а саме - вони не могли знати, що вказане у заповіті майно, не являлось спадковим, оскільки згадана квартира не належала спадкоємцю, спадкування за заповітом не відбулось, а отже подані відмови не мали сенсу. Зважаючи на вказане, просили позов задовольнити.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсними відмов від спадкування за законом та заповітом відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права. Апелянт зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який був її чоловіком та батьком позивачки ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого заповів квартиру по АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_4 . Вказала, що 25.10.2017 на прохання нотаріуса позивачі написали заяву про відмову від спадщини за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_5 . Позивач з посиланням на ст. 225, 229-231, 233 ЦК України вказала, що вона з донькою, оформлюючи вказану відмову від прийняття спадщини, помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважали, що відмовилися від своїх прав саме на вказану в заповіті квартиру. На думку апелянта, той факт, що вони помилялися щодо природи оскаржуваного правочину, прав та обов`язків сторін свідчить те, що заява написана на заздалегідь виготовлених бланках, де ними було вписано свої фактичні дані. Вказала, що квартира по АДРЕСА_1 ніколи не належала покійному, тому і сам заповіт жодних юридичних наслідків не створював. Позивач вважає, що оскільки відповідач не спростувала позовні вимоги, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову. Просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове, яким визнати недійсною оформлену 25.10.2017 відмову ОСОБА_1 від спадкування за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_4 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідач ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про причини суд не повідомили, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Позивач ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підписуючи заяви про відмову від спадщини за законом та за заповітом позивачі свідомо позбавили себе прав на частку у спадщині. При цьому, відмовляючись від спадщини, позивачі усвідомлювали значення своїх дій, розуміли обставини, що мають істотне значення, що підтверджується їх власноручними підписами, а нотаріусом їм роз`яснено зміст норм ст. 1270 та ч.6 ст. 1273 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (а.с. 4).

ОСОБА_1 - дружина померлого, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5).

Позивач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 згідно свідоцтвом про народження від 24.05.1979 (а.с. 6).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт від 07.08.2014 відповідно до змісту якого належну йому квартиру за номером АДРЕСА_2 він заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 66).

Суд першої інстанції вважав, що відповідач ОСОБА_4 є внучкою ОСОБА_6 , з якою ОСОБА_5 тривалий час проживав сім`єю.

25.10.2017 позивачами: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори подані заяви про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , за законом та за заповітом (а.с. 55). З вказаної заяви вбачається, що нотаріус роз`яснила заявникам зміст ст. 1270 та ч. 6 ст. 1273 ЦК України щодо права на відкликання заяви протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1,5,6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч. 5 ст. 1274 ЦК України).

Частиною першою статті 47 ЦПК України визначено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

У справі, що переглядається, встановлено, що спір виник стосовно відмови від спадкування за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_5 . Позов заявлено до ОСОБА_4 .

Разом з тим, з вказаного заповіту вбачається, що померлий ОСОБА_5 заповів належну йому квартиру за номером АДРЕСА_3 не ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того з`ясовано, що відповідач на час смерті спадкодавця та на час звернення позивачів до суду з даним позовом була неповнолітньою.

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Згідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зважаючи на те, що позивач з клопотанням про залучення належного відповідача до суду не зверталася, а ОСОБА_4 , в користь якої посвідчено заповіт, є неповнолітня особа, відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позивачами позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, оскільки в позові необхідно відмовити внаслідок пред`явлення позову до неналежного відповідача.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини.

Керуючись статтями 268, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 17 червня 2021 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.