Справа № 303/6924/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 жовтня 2021 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді - Морозової Н. Л.

секретар судового засідання - Ленд`єл П. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Бігунець Роман Романович

до відповідача Комунального некомерційного підприємства «Мукачівська центральна районна лікарня»

про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 , від імені якого звернувся адвокат Бігунець Роман Романович звернувся до суду з позовом до Відповідача про:

1.Визнання незаконним та скасування наказу від 29.07.2021 року №982-02 «Про звільнення з роботи у зв`язку з скороченням штатних одиниць»;

2.Поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-нейрохірурга травматологічного відділення КНП «Мукачівська ЦРЛ» з 01.08.2021 року;

3.Стягнення з КНП «Мукачівська ЦРЛ»:

3.1середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.08.2021 року по день ухвалення судового рішення включно;

3.2судових витрат у сумі 9908 грн., що складаються з витрат на надання професійної правничої допомоги 9000 (дев`ять тисяч) гривень та судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Як на підставу для задоволення позову, Позивач посилається на порушення Відповідачем норм ст. 42 Кодексу законів про працю України, а саме неврахування його кваліфікації та продуктивності праці при скороченні штату та чисельності працівників, а також його переважного права на залишення на роботі, у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей.

Крім того, Позивач посилається на те, що Відповідачем не запропоновано йому всіх можливих вакансій при звільненні для забезпечення йому працевлаштування на підприємстві, зокрема на те, що відповідно до наказу №585-02 від 10.06.2021 року - було виведено зі штатного розпису структурного підрозділу «Поліклінічне відділення» 1,0 штатну одиницю лікаря- ортопеда-травматолога травматологічного кабінету, яка повністю відповідала рівню кваліфікації та спеціалізації Позивача та не була запропонована йому жодного разу.

Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог, також посилається на порушення вимог ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» в частині не повідомлення його про розгляд питання щодо його звільнення - первинною профспілковою організацією підприємства.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані ст.42, ч.3 ст.492 Кодексу законів про працю України, а також ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії».

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, що надійшла на адресу суду вказує, що не погоджується із заявленим позовом, посилаючись на те, що адміністрація закладу врахувала вимоги КзПП, а саме: продуктивність праці, кваліфікацію працівників, аналіз стажу роботи. Водночас зазначає, що посада «лікаря-ортопеда-травматолога» не була запропонована Позивачу, оскільки Позивач жодного дня не практикував за даною спеціальністю та про таку спеціальність Позивача йому не було відомо. Також Відповідач посилається на те, що профспілковий комітет надав погодження на звільнення Позивача на підставі ч.1 ст.40 КзПП України, а тому вважає, що вся законодавчо визначена процедура скорочення Позивача дотримана.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що у відповіді на адвокатський запит представника Позивача Відповідач надав інформацію, що порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації ОСОБА_1 не враховувався під час процедури скорочення чисельності і штату працівників. Крім того, представник Позивача вказує, що Відповідачем не надано жодних доказів того, що Позивач має порівняно нижчу кваліфікацію та продуктивність праці аніж інші працівники, посади яких не були скорочені. Також вказує на те, що Відповідач був зобов`язаний запропонувати Позивачу посаду лікаря-ортопеда-травматолога як таку, що з`явилася на підприємстві протягом періоду з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

На підставі ч.5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, судом встановлено наступне.

1.В процесі судового розгляду справи встановлено, що предметом спору є трудові правовідносини, пов`язані із звільненням ОСОБА_1 з посади лікаря-нейрохірурга травматологічного відділення КНП «Мукачівська ЦРЛ» на підставі ч.1 ст.40 КзПП України.

Наявні у справі доказові матеріали свідчать про трудову діяльність позивача на посаді лікаря-нейрохірурга травматологічного відділення в Мукачівській центральній районній лікарні з 01.03.2005.

На підставі наказу №83-о від 24.05.2021 року «Про внесення змін до структури КНП «Мукачівська ЦРЛ» від 24.05.2021 року та наказу №84-о від 24.05.2021 року «Про скорочення штату та чисельності працівників КНП «Мукачівська ЦРЛ» - було прийнято рішення про скорочення та зменшення кількості штатних одиниць КНП «Мукачівська ЦРЛ». Відповідно до додатку 1 до наказу №84-о посада Позивача була визначена Відповідачем такою, що підлягає скороченню з 02.08.2021 року. Наказом №519-02 від 24.05.2021 року «Про затвердження штатного розпису КНП «Мукачівська ЦРЛ» було затверджено новий штатний розпис, що вступає в дію з 01.07.2021 року та 02.08.2021 року відповідно.

31 травня 2021 року листом №1204 Позивачу було вручено Попередження про те, що посада яку він займає підлягає скороченню з 02.08.2021 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

08 червня 2021 року Позивач надав Відповідачу заяву про те, що має переважне право на залишення на роботі на підставі ст.42 КзПП України та копії документів, які це підтверджують.

Після цього, листами від 15.06.2021 року, від 06.07.2021 року та від 29.07.2021 року Позивачу було вручено перелік вакантних посад КНП «Мукачівська ЦРЛ».

Відповідно до наказу №585-02 «Про зміни в штатному розписі» КНП «Мукачівська ЦРЛ» від 10.06.2021 року - 10 червня 2021 року було виведено зі штатного розпису структурного підрозділу «Поліклінічне відділення» 1,0 штатну одиницю лікаря-ортопеда-травматолога травматологічного кабінету.

2. Надаючи правову оцінку вищевказаним аргументам позивача, суд, у контексті із запереченнями відповідача, виходить з наступного.

Так, у відповідності до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 40 Кодексу Законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України - При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ст. 42 Кодексу законів про працю України - При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається зокрема 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців.

У своєму правовому висновку, викладеному в постанові від 22.09.2020 року у справі №161/7196/19 Верховний суд України зазначив, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Відповідно до доказів, які є в матеріалах справи, а саме трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що безпосередній стаж Позивача у КНП «Мукачівська ЦРЛ» на день звільнення складав 16 років 5 місяців і 3 дні. Крім того, відповідно до запису у трудовій книжці під №11 позивачу присвоєна вища кваліфікаційна категорія за спеціальністю «Нейрохірургія», на підставі наказу №2409-02 від 19.12.2019 року. Також, відповідно до наданого Позивачем сертифікату спеціаліста СЕ №003799 від 22.12.2020 року, виданого ДВНЗ «Ужгородський національний університет» підтверджено, що позивач отримав спеціальність «ортопедія і травматологія».

Водночас з поданих до суду свідоцтв про народження судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами відсутності в позивача більш високої кваліфікації і продуктивності праці в порівнянні з іншими працівниками, які були залишені на роботі, а також врахування переважного в нього права на залишення на роботі.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Більше того, як вказав сам Відповідач у відповіді на адвокатський запит представника Позивача №2506/01-07 від 10.09.2021 року, який долучений до матеріалів справи таке порівняння щодо Позивача взагалі не враховувалося при проведенні процедури скорочення чисельності та штату.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 492 Кодексу законів про працю України - одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 461/3024/18 (провадження № 61-22563св19 ), зазначено, що «власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Так, частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, та у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19 (провадження № 61-9503св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20 (провадження № 61-1357св21).

Як встановлено матеріалами справи, відповідно до наказу №585-02 «Про зміни в штатному розписі» КНП «Мукачівська ЦРЛ» від 10.06.2021 року - 10 червня 2021 року було виведено зі штатного розпису структурного підрозділу «Поліклінічне відділення» 1,0 штатну одиницю лікаря-ортопеда-травматолога травматологічного кабінету. Оскільки вищевказана вакансія з`явилася у період з дня повідомлення про вивільнення Позивача по день його звільнення така повинна була бути запропонована Позивачу, як вакантна.

Як вбачається з листів від 15.06.2021 року, від 06.07.2021 року та від 29.07.2021 року Позивачу вказана посада запропонована не була.

Суд не бере до уваги доводи Відповідача про те, що така посада не була запропонована з тієї причини, що Позивач жодного дня не працював за цією спеціальністю, оскільки з переліку вакантних посад, які Відповідач пропонував Позивачу не вбачається, що Відповідач пропонував Позивачу посади за якими останній міг працювати або має відповідну кваліфікацію, а чинним законодавством таке обмеження не передбачене. Крім того, штатна одиниця лікаря-ортопеда-травматолога травматологічного кабінету повністю відповідала кваліфікації Позивача.

Суд констатує, що всупереч наведеним вище нормам Кодексу Законів про працю України, відповідачем не доведено факту належного виконання законодавчо встановленого імперативного обов`язку, регламентованого приписами частини третьої статті 492 КЗпП.

Таким чином, відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача без з`ясування обставин, які мають враховуватися при прийнятті такого роду рішень (фактичний період виконуваної роботи за відповідною спеціалізацією, наявність інших вакантних посад для можливості працевлаштування, стаж роботи, кваліфікація працівника тощо).

Також, згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» - у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Відповідачем не надано доказів того, що звільнення ОСОБА_1 - розглядалося первинною профспілковою організацією у його присутності, а також не наведено доказів того, що його було повідомлено про такий розгляд, що є порушенням порядку надання згоди на звільнення особи, передбаченого ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії».

Крім того, суду не надано доказів, що при вирішенні питання про звільнення позивача адміністрацією КНП «Мукачівська центральна районна лікарня» та профспілковою організацією проводився порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_1 в порівняні з іншими працівниками вказаного медичного закладу, а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації не врахування переваги в залишенні на роботі (сімейним - при наявності двох і більше утриманців).

За таких обставин суд приходить до висновку про порушення трудових прав позивача, внаслідок винесення відповідачем оспорюваного за предметом позову наказу та необхідності застосування процедури відновлення порушених прав, шляхом поновлення позивача на роботі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України - У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Щодо стягнення судових витрат суд приходить до наступного висновку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України - У разі задоволення позову, судові витрати покладається на Відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України - За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.1, 2 ст.137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 аналізувалися аналогічні положення ЦПК України і суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У позовні заяві Позивачем вказано попередній розрахунок суми судових витрат, а саме судовий збір: 908 гривень, витрати на надання професійної правничої допомоги 9 000 гривень, з яких: 2 консультації 600 гривень, адвокатський запит 400 гривень, підготовка позовної заяви 5000 гривень, попередня оплата за підготовку процесуальних заяв та представництво 3000 гривень, в загальному 9 908 гривень 00 копійок.

На підтвердження витрат на надання професійної правничої допомоги Позивачем надано наступні документи: договір про надання правової допомоги, рахунок від 31.08.2021 року, в якому вказаний розрахунок суми витрат на надання професійної правничої допомоги, акт наданих послуг від 08.10.2021 року.

Відповідно до висновку Касаційного адміністративного суду у постанові від 09.04.2019 у справі №826/2689/15 вказано - чинне процесуальне законодавство не передбачає обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення їх несумірності з наданням відповідних доказів.

Відповідачем у своєму відзиві не доведено та не надано доказів несумірності та необґрунтованості ринкової вартості витрат на надання професійної правничої допомоги, які поніс Позивач.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судові витрати у розмірі 9 908 (дев`ять тисяч дев`ятсот вісім) гривень, в тому числі судовий збір у розмірі 908 гривень та витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі 9 000 гривень за наслідками розгляду справи належить стягнути з Відповідача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 279, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

У Х В А Л И В:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 від імені якого діє представник - адвокат Бігунець Роман Романович задоволити.

2.Визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Мукачівська центральна районна лікарня» від 29.07.2021 року №982-02 «Про звільнення з роботи у зв`язку з скороченням штатних одиниць».

3.Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-нейрохірурга травматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Мукачівська ЦРЛ» з 01.08.2021 року.

4.Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Мукачівська ЦРЛ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.08.2021 року по дату ухвалення судового рішення включно.

5.Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Мукачівська ЦРЛ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 9 908 (дев`ять тисяч дев`ятсот вісім) гривень, що складаються з витрат на надання професійної правничої допомоги 9 000 (дев`ять тисяч) гривень та судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

6.Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

7.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8.Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).

Представник позивача: адвокат Бігунець Роман Романович (м.Мукачево, вул. Данила Галицького,36).

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Мукачівська центральна районна лікарня» (89600, м. Мукачево, вул. Пирогова Миколи, 8-13, ).

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Н.Л. Морозова