ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4189/20

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1402/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності,

місце ухвалення рішення суду м. Ніжин,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 25 серпня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача передати йому ключі від хвіртки та вхідних дверей, а також зобов`язати останнього не чинити йому перешкод у здійснення права користування зазначеним житловим будинком.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що він та відповідач являються співвласниками кожен 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 . Протягом тривалого часу ОСОБА_2 перешкоджає у користуванні спірним будинком, в якому знаходяться його особисті речі, не надаючи ключі від хвіртки та вхідних дверей. Через неправомірні дії відповідача він не має доступу до садиби і не може у повній мірі здійснювати передбачені законом права щодо володіння та користування своєю власністю, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Рішенням від 20 серпня 2021 року Ніжинський міськрайонний суд позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Зобов`язав ОСОБА_2 надати позивачу ключі від хвіртки домогосподарства та ключі від вхідних дверей житлового будинку по АДРЕСА_1 для виготовлення їх дублікатів. В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, ненадання правової оцінки наявним у справі доказам, просить скасувати рішення суду в частині вирішеної позовної вимоги про зобов`язання надати позивачу ключі від будинку та ухвалити нове, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити, а в іншій частині судове рішення залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що вимога про зобов`язання передати ОСОБА_1 ключі є похідною від вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, проте суд, не встановивши з боку відповідача наявності перешкод у здійсненні позивачем права власності, безпідставно частково задовольнив позов, зобов`язавши відповідача вчинити певні дії.

Скаржник зазначає, що в ході судового розгляду жодними належними доказами не доведено факту перешкоджання ним позивачу у користуванні 1/2 частиною будинку, чого ОСОБА_1 не заперечував, пояснивши, що ключі від будинку загубив сам, та підтвердивши, що замків до вхідних дверей ніхто не змінював, психологічний або фізичний тиск відносно нього не чиниться.

Відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що при зверненні до поліції із заявою ОСОБА_1 також засвідчував, що фізичне насильство до нього не застосовувалось, тілесні ушкодження не наносились, що повністю спростовує його твердження про наявність перешкод у користуванні будинком.

Указує, що районний суд, мотивуючи своє рішення, посилався на існування неприязних стосунків між сторонами, проте такий висновок не підтверджується наявними у справі письмовими доказами та спростовується поясненнями позивача. На думку ОСОБА_2 , підставою звернення ОСОБА_1 з даним позовом є нагальна потреба останнього у грошових коштах.

Також наголошує на тому, що нібито втрата ключів позивачем не є доказом перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні будинком, оскільки ключі у позивача наявні, він безперешкодно приходить до домогосподарства, відкриваючи як хвіртку, так і двері будинку, та вчиняє сварки, вимагаючи фінансової допомоги.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить відмовити у її задоволенні. Доводи відзиву зводяться до безпідставності тверджень відповідача про відсутність з його боку дій, спрямованих на чинення перешкод у користуванні будинком.

Позивач наголошує на тому, що ОСОБА_2 , достеменно знаючи про відсутність у нього ключів від спірного майна, на неодноразові його прохання надати дублікати, відмовляв у грубій формі. Урегулювати спір мирним шляхом під час розгляду справи він також не погодився, ігноруючи його телефонні дзвінки та текстові повідомлення.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що конкретних дій відповідача щодо вчинення умисних перешкод у користуванні позивачем спірним будинком не встановлено, оскільки позивач проживав у житловому будинку, замки від домогосподарства відповідач не змінював, а втрата ОСОБА_1 ключів не є доказом перешкоджання з боку брата у користуванні спірним приміщенням. Районний суд зазначив, що позов підлягає частковому задоволенню у межах його визнання відповідачем, який погодився надати позивачу ключі від хвіртки та від вхідних дверей для виготовлення дублікатів.

З вирішенням позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 вчинити певні дії не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 2). Відповідне майнове право співвласників зареєстроване 05 березня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зі змісту довідки про результати перевірки, складеної за зверненням ОСОБА_3 , вбачається, що 16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області із заявою з приводу неможливості доступу до належної йому 1/2 частини будинку через неправомірні дії брата, ОСОБА_2 (а.с. 5). У ході перевірки викладених у заяві обставин встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривають складні сімейні відносини з приводу спірних питань права власності та користування спільним нерухомим майном по АДРЕСА_1 . З ними проведено бесіду профілактичного характеру та рекомендовано звернутися до суду за захистом особистих немайнових/майнових прав (а.с. 3). Матеріали перевірки, на підставі яких складено наведену довідку, у даній цивільній справі відсутні.

У заяві від 16 вересня 2019 року, що скерована до Ніжинського ВП (а.с. 5), ОСОБА_1 посилався на те, що у будинку на протязі 6 років ніхто не проживає, він не має ключів від будинку, щоб забрати особисті речі, а брат не надає йому такої можливості.

З довідки Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області від 05 липня 2021 року вбачається, що 01 липня 2021 року до відділу звернувся ОСОБА_1 з приводу того, що його не впускає до будинку брат ОСОБА_2 . За результатами проведеної перевірки заявнику було рекомендовано вирішити спірне питання у судовому порядку (а.с. 23).

Звернувшись з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, ОСОБА_1 зазначав, що відповідач, являючись співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 , перешкоджає йому у доступі до спільного нерухомого майна, чим позбавляє права вільно користуватися та розпоряджатися власністю.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле, і, відповідно до положень ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Пунктом 33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що принцип диспозитивності реалізується на стадії апеляційного оскарження учасником справи шляхом визначення об`єкта оскарження (конкретного рішення чи його частини) та конкретними вимогами апеляції, а також шляхом визначення заявником предмета оскарження, під якими розуміють допущені судом першої інстанції порушення, які перевіряються судом апеляційної інстанції і які наведені у доводах апеляції.

У свою чергу, дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Надане суду апеляційної інстанції право на вихід за межі доводів апеляційної скарги у разі встановлення неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, не надає право суду апеляційної інстанції змінювати (збільшувати) об`єкт оскарження, тобто переглядати рішення суду першої інстанції у частині, яка не оскаржувалась заявником при звернення до суду апеляційної інстанції. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 295/2430/16-ц провадження № 61-1435св18.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що сторони фактично погодились з мотивами рішення суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог в частині умисного здійснення відповідачем перешкод у користуванні позивачем спірним будинком, оскільки його не оскаржили.

Виходячи з того, що за обставинами справи судом першої інстанції не встановлено перешкоджання позивачу у здійсненні права власності з боку відповідача, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність задоволення вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 надати позивачу ключі від хвіртки домогосподарства та від вхідних дверей житлового будинку для виготовлення їх дублікатів, оскільки поза увагою районного суду залишилось те, що така вимога є похідною від позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю. Тобто, зобов`язати особу вчинити дію, спрямовану на відновлення певного права, можливо лише в тому випадку, коли встановлено порушення такого права цією особою.

Зобов`язавши ОСОБА_2 надати позивачу ключі від домогосподарства для виготовлення їх дублікатів, суд першої інстанції послався на те, що часткове задоволення позову відбувається у межах визнання позову відповідачем, який погодився у судовому засіданні надати ключі. У той же час, як під час розгляду справи, так і у поданій 19 серпня 2021 року письмовій заяві про розгляд справи у його відсутність (а.с. 42) відповідач указував, що не визнає позов, оскільки жодних перешкод відповідачу у користуванні будинком не чинив та не чинить. Крім цього, як убачається з журналу судового засідання, суд першої інстанції не роз`яснював ОСОБА_2 наслідки визнання позову відповідно до положень ч. 2 ст. 206 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 надати позивачу ключі від хвіртки домогосподарства та від вхідних дверей житлового будинку для виготовлення їх дублікатів належить скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні таких вимог.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

При зверненні 01 жовтня 2020 року до суду з позовом немайнового характеру, ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн не сплачував, оскільки надав копію пенсійного посвідчення, згідно з яким є особою з інвалідністю ІІ групи і відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

У той же час, з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією вбачається, що ОСОБА_1 з 15 січня 2020 року до 01 лютого 2021 року була встановлена ІІ група інвалідності (загальне захворювання з ураженням ОРА), дата чергового огляду визначена 31 січня 2021 року (а.с. 4). Термін дії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 19 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , також встановлений до 31 січня 2021 року (а.с. 4).

Тобто, станом на день розгляду справи судом апеляційної інстанції термін дії пенсійного посвідчення ОСОБА_1 закінчився, тому останній не має пільг щодо сплати судового збору, встановлених ЗУ «Про судовий збір». Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір у сумі 1 362 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 серпня 2021 року в частині вирішених позовних вимог про зобов`язання надати ключі від хвіртки домогосподарства та від вхідних дверей житлового будинку для виготовлення їх дублікатів, стягнення судових витрат скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання надати ключі від хвіртки та вхідних дверей до житлового будинку для виготовлення їх дублікатів відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий сбір у сумі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.

Головуюча: Судді: