ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7585/21 Справа № 200/7607/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Лілії Вячеславівни, третя особа ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В., третя особа ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2000 року їй належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . 18 жовтня 2007 року ОСОБА_4 (онук позивачки) отримано в банку кредит в сумі 15 000 доларів США з урахуванням майнового поручительства ОСОБА_1 уклала договір іпотеки з цим же АКІБ «Укрсиббанк», предметом якого виступила вказана квартира позивачки.

Позивачка зазначає, що кредит погасили, боргів перед банком не мають, але документи про це не збереглися. Банк звернув стягнення на предмет іпотеки, а потім через електронні торги продав вказане житло і його власником став ОСОБА_3 .. Позивачка вважає вказані дії Банку незаконним, оскільки борги вони з онуком погасили, відчуження житла відбулося в період обтяження і діяв мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки, в квартирі позивачка мешкає з дітьми, іншого житла вона не має. Позивачка вважає, що рішення приватного нотаріуса ДМНО про реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за банком, а потім і за відповідачем є неправомірним і підлягає скасуванню, оскільки згідно із ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Від банку, жодної такої вимоги, не надходило. Позивачка вважає, що реєстрація права власності відповідача на об`єкти нерухомості в порядку звернення стягнення на предмети іпотеки без укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є незаконною.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати неправомірним і скасувати рішення приватного нотаріуса ДМНО Кокосадзе Л.В. про державну реєстрацію права власності на її квартиру за банком і за ОСОБА_3 та скасувати запис про реєстрацію права власності за відповідачем на вказане житло.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка не надавала своєї згоди на примусове стягнення предмету іпотеки, як власник іпотечного майна. Крім того, апелянт вказує, що на момент оскарження реєстраційної дії існувало обмеження, а саме, обтяження на все нерухоме майно позивачки, а тому вчинення реєстраційних дій щодо спірної квартири заборонялось вчиняти. Також, апелянт вказує, що реєстраційна справа не містить жодних доказів щодо переходу прав вимоги від АКІБ «Укрсиббанк» до ПАТ «Дельта Банк».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

18 жовтня 2007 року ОСОБА_4 (онуком позивачки) отримано в банку кредит в сумі 15 000 доларів США.

18 жовтня 2007 року ОСОБА_1 уклала з АКІБ «Укрсиббанк» договір іпотеки, предметом якого є вказана квартира позивачки.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 узятих на себе зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 жовтня 2007 року належним чином не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість зі сплати кредиту, яка станом на 11 січня 2019 року становила: заборгованість по тілу кредиту - 343 130,17 грн., що по курсу НБУ станом на 11 січня 2019 року становить 12208.29 доларів США; заборгованості по нарахованим відсоткам за кредитом 727742,31 грн., що по курсу НБУ станом на 11 січня 2019 року становить 25 742.43 доларів США; пеня - 141 471,99 грн.

16 січня 2019 року ОСОБА_3 , який є правонаступником усіх майнових прав за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 жовтня 2007 року, Договором іпотеки № 0/0/2/3 від 18 жовтня 2007 року, Договором поруки № 0/П1 та Договором поруки № 0/П2, склав та направив ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням та описом вкладень письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, яка містила відомості про прострочену заборгованість ОСОБА_4 по поверненню кредиту, вимогу про усунення порушення зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності у разі невиконання законних вимог нового кредитора.

Вказана вимога була отримана ОСОБА_1 28 січня 2019 року, що підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення.

Така ж, аналогічна за своїм змістом вимога про усунення порушення основного зобов`язання була направлена ОСОБА_4 та отримана ним особисто 05 березня 2019 року, що також підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення.

Протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги ОСОБА_3 і по теперішній час кредитний борг а ні ОСОБА_4 , а ні його поручителями сплачений не був.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вимоги про повернення кредитних коштів, в квітні 2019 року ОСОБА_3 , звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45.8 кв. м., жилою площею 27.2 кв. м., у зв`язку з чим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. було прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на зазначену вище квартиру за ОСОБА_3 з відкриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.

Позивачка вважає вчинення вказаної реєстраційної дії протиправною.

За змістом положень ч. 1 ст. 526 та ст. 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. 589 ЦК та ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», зокрема у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено ЗУ «Про іпотеку», зокрема аналіз положень ст. 33, 36 - 39 цього Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог і потекодержателя.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частинами 1-3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі- продажу.

Керуючись вказаним инормами закону та встановивши зазначені вище обставинни справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що дотримання ОСОБА_3 процедури звернення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у Договорі іпотеки № 0/0/2/3 від 18 жовтня 2007 року.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав на достовірність та допустимість рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 520, за яким ОСОБА_1 отримала вимогу про усунення порушення зобов`язань іпотекодавцю.

Відтак, є всі підстави стверджувати, що таке поштове відправлення було вручено та отримано іпотекодавцем ОСОБА_1 особисто, а тому вона була належним чином повідомлена про зміст вимоги ОСОБА_3 про усунення порушення зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 жовтня 2007 року з одночасним попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивачка, в силу ст. 12, 89 ЦПК України не спростувала обставин отримання нею рекомендованого поштового відправлення.

Вирішуючи питання щодо правомірності прийняття рішення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В. при реєстрації права власності за ОСОБА_3 , суд вірно виходив з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегулює ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 10 цього Закону державним реєстратором є нотаріус.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з п. 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п. 1); перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно.

У статті 46 ЗУ «Про нотаріат» зазначено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Оскільки, ОСОБА_3 для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» в повному обсязі було надано зазначені вище документи, разом із документами, що посвідчують особу заявника, а також оригінали первинних правочинів - у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. були відсутні підстави для відмови у вчиненні такої нотаріальної/реєстраційної дії відповідно до норм законодавства.

Вказані обставини свідчать про те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 46463461 від 15 квітня 2019 року було прийняте приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В. з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності - відсутні.

Відмовляючи у застосуванні до спірних правовідносин мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

У п.1 ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_3 ) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо: таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Крім того, відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті від 13 квітня 2021 року Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом., який набрав чинності 23 квітня 2021 року, а тому цей Закон втратив чинність з 23 вересня 2021 року.

У зв`язку з чим вказаний Закон застосуванню не підлягає.

Також, відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

В порушення ст. 89 ЦПК України позивачкою не надано доказів на підтвердження використання спірної квартири як місця його постійного проживання (наприклад Акт відповідної житлово-експлуатаційної компанії/ акт ОСББ, нотаріально посвідчені заяви сусідів тощо).

За змістом пунктів 2.1.1. та 2.1.2. укладеного Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, а у разі невиконання позичальником вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2. Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року сторони встановили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем або на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться у розділі 5 цього договору.

Так, умовами Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року сторони визначили три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішення суду (пункти 4.2. та 4.5. Договору іпотеки); за виконавчим написом нотаріуса (пункти 4.2. та 4.5. Договору іпотеки); згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодерджателя, що здійснюється шляхом передачі іпотекодерджателю права власності на предмет іпотеки (п. 5.3. Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року), або шляхом продажу іпотекодерджателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (п. 5.4 Договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року), що також узгоджується з положеннями ЗУ «Про іпотеку».

Таким чином ОСОБА_3 обрав позасудовий спосіб захисту своїх порушених прав кредитора щодо виконання боржником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку».

При цьому покладений на іпотекодержателя іпотечним застереженням обов`язок щодо письмового повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення ним вимог про погашення заборгованості за кредитним договором, ним виконаний.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності на спірне майно є неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачка не надавала своєї згоди на примусове стягнення предмету іпотеки, як власник іпотечного майна, на момент оскарження реєстраційної дії існувало обмеження, а саме, обтяження на все нерухоме майно позивачки, а тому вчинення реєстраційних дій щодо спірної квартири заборонялось вчиняти, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Суд першої інстанції на вказані доводи позивачки дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають вимогам закону.

Твердження апелянта про те, що реєстраційна справа не містить жодних доказів щодо переходу прав вимоги від АКІБ «Укрсиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», - колегія суддів також вважає необґрунтованими, з підстав їх необгрунтованості.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко