КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.
У Х В А Л А

про повернення апеляційної скарги

22 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І., перевіривши атеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києві від 22 вересня 2020 року про залишення позовної заяви без руху у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанси» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 22 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції помилково вважав, що заявлені нею вимоги не віднесені до таких, що підлягають звільненню від сплати судового збору. Вважала, що вона звільнена від сплати судового збору за подання вказаного позову на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, апеляційну скаргу подано з посиланням на п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про повернення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У Законі України «Про судовий збір» зазначено, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

У частині 1 статті 1 Закону «Про судовий збір» визначено поняття судового збору. Судовий збір - це збір, який стягуваний на усій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених чинним Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: 1) витрати на професійну правничу допомогу (ст. 137 ЦПК України); 2) витрати, пов`язані із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням судових експертиз (ст. 139 ЦПК України); 3) витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Також, згідно ст. 138 ЦПК України, сторони несуть витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла.

Частиною 4 статті 134 ЦПК України визначено, що суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 135 Цивільного процесуального кодексу України, суд може зобов`язати сторони внести на депозитний рахунок суду попередньо визначену суму судових витрат, пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією, про що постановляє ухвалу (забезпечення судових витрат).

Аналіз наведених процесуальних та правових норм вказує на те, що відповідно п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку лише ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат, які фактично пов`язані з розглядом справи.

Частиною 1 статті 353 ЦПК України встановлений вичерпний перелік ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду.

Зі змісту вказаної статті не вбачається, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без руху з підстав несплати судового збору.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом в ухвалі від 26 серпня 2020 року у справі № 757/24345/18-ц, та у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 585/2357/19.

При цьому, ОСОБА_1 в поданій нею апеляційній скарзі фактично оспорює не розмір судового збору, який встановлений ЗУ «Про судовий збір», а необхідність його сплати, вважаючи себе особою, яка звільнена від його сплати.

Ухвала суду першої інстанції, згідно з якою позовну заяву залишено без руху з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі направлена на вирішення окремого процесуального питання і не перешкоджає провадженню у справі.

Обставини щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_1 відповідного статусу (споживача) та підстав для звільнення від сплати судового збору можуть бути предметом судового розгляду при вирішенні питання щодо повернення позовної заяви та при апеляційному перегляді такого судового рішення, якщо воно ухвалене.

Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Цей припис згідно з позицією Конституційного Суду України слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № з-рп/2010).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).

Правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-2054018), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184ЦС18), від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-2594018), у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 522/18296/14-ц (провадження № 14-62ЦС19).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Враховуючи те, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, відповідно до положень ЦПК України не входить до переліку ухвал, визначеного статтею 353 ЦПК України, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, суд доходить висновку про повернення апеляційної скарги заявнику.

На підставі викладеного та керуючись ч. 5 ст. 357 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києві від 22 вересня 2020 року повернути скаржнику.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядкупротягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: