ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/1171/20 Номер провадження 22-ц/814/1692/21Головуючий у 1-й інстанції Прасол Я. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАРАНТ-2005» на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 12:02:35 год. до 13:15:11 год., дата виготовлення повного тексту рішення - 26.04.2021 року) у справі за позовом адвоката Дробахи Артура Едуардовича, представника ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАРАНТ-2005» про стягнення середнього заробітку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року адвокат Дробаха А.Е., представник ОСОБА_1 , звернувся до суду з вказаним позовом, після уточнення вимог, просив стягнути з відповідача ТОВ «ГАРАНТ-2005» на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 22 липня 2014 року по 18 січня 2021 року у розмірі 99 474 грн. 90 коп.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що з 22.07.2014р. і по даний час позивач проходить військову службу у Збройних силах України і, оскільки контракт було укладено у період дії особливого періоду, вважає, що на нього поширюються гарантії, визначені ст.119 КЗпП України, відповідно до якої за його місцем роботи має виплачуватись середній заробіток за рахунок коштів Державного бюджету України, однак у добровільному порядку відповідач його не сплачує.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2021 року позов задоволений.

Стягнуто з ТОВ «ГАРАНТ-2005» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 22 липня 2014 року по 18 січня 2021 року у розмірі 99 474 грн. 90 коп. за час проходження військової служби у Збройних Силах України.

Додатковим рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року стягнуто з ТОВ «ГАРАНТ-2005» на користь держави судові витрати у справі в розмірі 994 грн. 75 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «ГАРАНТ-2005», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував на те, що термін дії контракту ОСОБА_1 закінчився 21 січня 2015 року і він мав право на повернення на роботу, але свідомо обрав службу в Збройних силах України, де і отримує дохід.

Також вказував, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у 2019 році у Товаристві проводилась перевірка дотримання норм трудового законодавства відносно ОСОБА_1 і порушень не виявлено, результати її не оскаржувались.

Зазначав, що згідно ЗУ від 24.12.2015 року № 011-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» роботодавцям не передбачається компенсація за рахунок коштів Державного бюджету України витрат на виплату середнього заробітку працівникам, призваним і прийнятим на військову службу в особливий період, яка виплачувалась протягом 2014-2015 років.

У відзиві адвокат Дробаха А.Е., представник ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві наведений аналіз нормативних актів, якими врегульовані спірні правовідносини, а також фактичні обставини, які не заперечуються учасниками справи, і зроблений висновок про законність рішення суду.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно трудової книжки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній 24.10.2012 року прийнятий на посаду водія до ПСГП «Гарант-2005», згідно наказу №49 від 24.10.2012 року, запис №14 (а.с.55-57).
22.07.2014 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та узяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку дії контракту, який визначено до оголошення демобілізації (а.с.8-9).
Як вбачається з посвідчення серії НОМЕР_1 від 26.08.2015 року, ОСОБА_1 отримав статус «Учасника бойових дій» безтерміново (а.с.6).
Згідно наказу ПСГП «Гарант-2005» за №14 від 27.08.2014 року ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом на період мобілізації, про що внесено відповідний запис у трудову книжку № НОМЕР_2 (а.с.55-57).
Відповідно до довідки №17 від 10.04.2019р., виданої ТОВ «Гарант-2005», ОСОБА_1 увільнений з роботи наказом №14 від 27.08.2014р.
Згідно повідомлення №1494 від 27.08.2014р. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом на період мобілізації. У період з 27.08.2014 по 31.03.2019 заробітна плата не нараховувалася та не виплачувалася (а.с.12 зворот).
Листом ТОВ «Гарант-2005», адресованим за ім`я Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 за №215 від 16.12.2019р., повідомлено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом до військової частини ПП НОМЕР_3 (наказ командира в/ч ПП НОМЕР_3 №81 від 22.07.2014). З посиланням на положення ст. 119 КЗпП України зазначали, що за особою призваною на військову службу за контрактом зберігаються місце роботи і посада не більше одного року, тобто до 22.07.2015р. Нарахування і виплата середнього заробітку ОСОБА_1 підприємством не проводилося (а.с.12).
Як вбачається з листа Управління Держпраці у Полтавській області на ім`я адвоката Дробахи А.Е. за вих. №16-Д534/01/14-04/201 від 03.07.2020р., за результатами інспекційного відвідування ТОВ «Гарант-2005», у зв`язку з відсутністю на підприємстві первинних документів (повістки, наказу, контракту), в яких чітко було б вказано вид військової служби ОСОБА_1 , дослідити питання увільнення його від роботи та збереження за гр. ОСОБА_1 середнього заробітку з 22.07.2014р. не є можливим. Для отримання гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України, ОСОБА_1 слід звернутися на підприємство та надати копії документів, які підтверджують його право на увільненні від роботи та збереження середнього заробітку (а.с.16-17).
Згідно листа Управління Держпраці у Полтавській області у березні 2018 року ПСП «Гарант-2005» реорганізовано у ТОВ «Гарант-2005», яке утворено шляхом реорганізації та є правонаступником (а.с.16-17).
Позивач через свого представника адвоката ОСОБА_2 звертався до ТОВ «Гарант-2005» із письмовим зверненням про виплату йому середньомісячного заробітку за період проходження військової служби, за результатами розгляду якого відповідь не надійшла (а.с.14-15).
ТОВ «Гарант-2005» видано довідку про середній заробіток ОСОБА_1 у розрахунковому періоді, згідно якого середньоденна заробітна плата із розрахунку на 1 робочий день становить 70,70 грн. (а.с.51).
Відповідно до наказу №13 від 27.08.2014 ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з жовтня 2012р. по жовтень 2013р. 24 дні та з жовтня 2013р. по жовтень 2014р. 18 днів (а.с.52).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України та з 22.07.2014р. і донині проходить військову службу у ЗСУ. Посилання представника відповідача на ту обставину, що термін дії вказаного контракту припинився у зв`язку з виданням у 2015 році Президентом України Указу про часткову демобілізацію, суд вважає безпідставним, оскільки рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому в Україні особливий період, який розпочався 18 березня 2014 року, триває і по теперішній час. Відтак на позивача поширюються гарантії щодо збереження місця роботи та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог наведених приписів процесуального закону.

Сталою судовою практикою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 583/1191/20, від 22 січня 2020 року у справі №753/12569/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 441/1896/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 495/6498/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 495/6499/16-ц, та інші) сформульовані такі правові висновки з питання застосування норм права у спірних правовідносинах.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

За змістом статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Є помилковим висновок про те, що під час проходження військової служби військовослужбовці отримують грошове забезпечення, що виключає виплату їм збереженого середнього заробітку за місцем роботи, оскільки така виплата, порушуватиме принцип рівності прав і можливостей працівників.

У справі, що розглядається учасниками не заперечується та підтверджено належними і допустимими доказами те, що позивач за час дії особливого періоду проходить військову службу за контрактом, за попереднім місцем роботи середній заробіток йому не виплачений.

Не є слушним твердження апеляційної скарги про те, що термін дії контракту позивача закінчився 21 січня 2015 року, отже він мав право на припинення служби і повернення на роботу, але свідомо обрав службу у Збройних Силах України, де отримує дохід.

Проходження військової служби за контрактом під час дії особливого періоду і, відповідно, виконання конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України не порушує принцип рівності прав і можливостей працівників.

Внаслідок прийняття ЗУ від 24 грудня 2015 року №911-VIII та постанови КМУ №307 від 10 квітня 2019 року виключена норма про компенсацію роботодавцям із Державного бюджету України витрат на виплати середнього заробітку працівникам, призваним в особливий період. Проте, жодним нормативним актом гарантія, передбачена ч.3 ст.119 КЗпП України, не скасована і обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток не ставиться у залежність від існування механізму компенсації таких витрат роботодавця з певних джерел.

Отже, з 01 січня 2016 р. підприємства зобов`язані здійснювати виплати середнього заробітку працівникам, призваним в особливий період за власний рахунок, без компенсації із Державного бюджету України.

Позивач по справі є учасником бойових дій (а.с.6), тому він відповідно до п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. та як цей спір стосується порушення його прав на отримання середнього заробітку саме у зв`язку виконанням конституційного обов`язку по захисту Вітчизни.
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАРАНТ-2005» залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 липня 2021 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов