Справа № 128/118/21
27 жовтня 2021 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Карпінської Ю.Ф.,
за участю секретаря Сінельник В.І.,
у відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 2/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/3 частки квартири є її син ОСОБА_3 , який зареєстрований за іншою адресою. В даній квартирі з 2002 року зареєстрований її менший син та відповідач по справі ОСОБА_2 , однак з 2015 року він не проживає за даною адресою. На даний час у неї з відповідачем склалися напружені відносини, оскільки ОСОБА_2 постійно отримує в банківських установах кредити та не віддає їх, внаслідок чого на її адресу систематично надходять численні листи від колекторських компаній з вимогою сплатити заборгованість за кредитом. Відповідач своїми діями створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном, а також внаслідок вищевказаних обставин позивач має трудності в оформленні субсидії, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом та просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 02.02.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 24.06.2021 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.
Судовий розгляд по справі неодноразово відкладався з поважних причин.
В судове засідання 25.10.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку.
Попередньо через канцелярію суду надійшла письмова заява представника позивача ОСОБА_1 згідно з ордером ОСОБА_4 про розгляд справи за відсутності сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Також від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 надійшла письмова заява, в якій останній просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово в судові засідання, а також в підготовче засідання, не з`являвся з невідомих суду причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Заяв про розгляд справи без участі відповідача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 25.10.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Врахувавши позицію представника позивача та третьої особи, викладені у письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що позивачу по справі ОСОБА_1 на праві власності належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору дарування частки квартири від 04 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2615 (а.с. 8-9); копією реєстраційного посвідчення на квартиру у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого КП ВООБТІ 16.05.2002 (а.с. 11).
Інша 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_3 , що підтверджується копією реєстраційного посвідчення на квартиру у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого КП ВООБТІ 16.05.2002 (а.с. 11).
З довідки № 134, виданої Стрижавською селищною радою Вінницького району Вінницької області від 16.01.2021, убачається, що ОСОБА_1 дійсно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї також входить син ОСОБА_2 , 1982 року народження (а.с. 14).
Згідно з актом обстеження фактичного місця проживання від 16.01.2021, затвердженим селищним головою Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області Демченком М., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , більше п`яти років не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
За адресою АДРЕСА_1 рахується особовий рахунок № НОМЕР_1 , по якому сплату житлово-комунальних послуг здійснює ОСОБА_1 , що підтверджується копією довідки № 3, виданої Комунальним підприємством «Турбота» Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 15.01.2021 (а.с. 13).
З письмових заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчених приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 1520 та за № 1521, убачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджують той факт, що ОСОБА_2 з 2015 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Інших зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , матеріалами справи не встановлено.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року (справа № 209/2642/18).
Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
На підставі вищевикладеного, оскільки ОСОБА_1 є власником 2/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , інший власник 1/3 частки квартири ОСОБА_3 позовні вимоги підтримує, відповідач ОСОБА_2 більше п`яти років у вказаній квартирі не проживає, ОСОБА_1 у зв`язку з цим не може реалізувати в повному обсязі своє право приватної власності на квартиру, тому є доцільним в судовому порядку позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
За клопотанням позивача ОСОБА_1 суд вважає залишити судові витрати по справі за позивачем.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 319, 321, 391, 405, ст. 150 ЖК УРСР, ст.ст. 4, 10-13, 76-81, 89, 141, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Дата складення повного судового рішення - 27.10.2021.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА