Справа № 645/3224/21
Провадження № 2/645/1693/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом Харківської медичної академії післядипломної освіти до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з відшкодування витрат на утримання будинку й територій та житлово комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Харківська медична академія післядипломної освіти звернулася до суду з позовом, в якому просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської медичної академії післядипломної освіти, , р/р 0306, банк ДКС України, м. Київ, МФО 820172, заборгованість з утримання будинку і прибудинкової території та житлово-комунальних послуг за період з 01.03.2016 р. по 01.02.2019 р. у розмірі 112772 грн. 60 коп., а також сплачений судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем - Харківською медичною академією післядипломної освіти та відповідачем ОСОБА_1 ою було укладено Контракт № 2/1784 на тимчасове проживання у гуртожитку Харківської медичної академії післядипломної освіти від 08.06.2005 строком дії договору з 01.05.2005 року по 01.05.2006 року. Так, згідно положень статті 1 Контракту, позивач надає відповідачу та його родині у складі з однієї особи, а саме чоловіка, в строкове платне користування кімнату АДРЕСА_1 , яка знаходиться на балансі Харківської медичної академії післядипломної освіти. Положеннями п 2.2.4 Контракту передбачено, що відповідач зобов`язаний не пізніше 25-го числа кожного наступного місяця вносити плату за проживання в гуртожитку, яка враховує в собі витрати на утримання будинку й територій та житлово - комунальні послуги. Згідно п 2.1.2 відповідач в свою чергу має прав користуватись комунальними послугами, приміщеннями побутового призначення, обладнанням, інвентарем тощо. Позивач згідно п 3.2.1 зобов`язується надати в тимчасове користування для тимчасового проживання житлове приміщення в гуртожитку. Згідно з п 3.2.2 надати наймачу комунальні послуги. Позивач виконав свої зобов`язання за Контрактом, надав житлову площу та позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, плата за надання яких нараховувалася за затвердженими в установленому порядку тарифами. У зв`язку з тим, що відповідач не виконує свого обов`язку щодо укладання договору, між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг. Свої зобов`язання за Контрактом відповідач порушила і за період з 01.03.2016 р. по 01.02.2019 р. у розмірі 112772 грн. 60 коп
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова області від 27.05.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки, на їх думку, у позивача немає жодних економічно обґрунтованих тарифів, з яких можна побачити правомірність застосування тарифів і нарахування сум за кожен місяць. На думку представника відповідача, позивач державним житловим фондом розпоряджається як своєю особистою власністю, суми платежів визначає виходячи з власного бажання, не користуючись діючим законодавством, та зазначені тарифи позивача не узгоджені в органах місцевого самоврядування відповідно до Закону України Про житлово-комунальні послуги. Плата за користування жилою площею у гуртожитках для приміщень, які знаходяться у спільному користуванні громадян та приміщень, які перебувають у їх відособленому користуванні, нараховуються за різними принципами. Згідно Контракту сім`я позивача тимчасово проживає в гуртожитку не як студенти, а тому, на їх думку, щодо їх тимчасового проживання та застосування до виниклих між сторонами правовідносин Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу. Також представник відповідача зазначає, що позивачем не додано до матеріалів справи перелік комунальних послуг, які надавались відповідачу, що входить до відшкодування витрат з утримання будинку й територій, докази затвердження тарифів, їх розмір та детальний розрахунок наданих позивачу комунальних послуг та відшкодування витрат з утримання будинку за кожен місяць.

Суд, вислухавши доводи сторін по справі, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходить при цьому з наступного з наступного.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами, Харківська медична академія післядипломної освіти була створена відповідно до Постанови № 79 Кабінету Міністрів України від 15 березня 1999 року, наказом Міністерства охорони здоров`я України № 82 від 13 квітня 1999 року на базі Харківського інституту удосконалення лікарів, що був заснований наказом секретаріату колегії народного Комісаріату охорони здоров`я УРСР № 226 від 10 листопада 1923 року, як Український інститут удосконалення лікарів.

Харківською медичною академією післядипломної освіти розроблено Положення про гуртожиток, затверджене ректором Академії 3 лютого 2010 року та погоджене головою первинної профспілкової організації 03 лютого 2010 року, яке регламентує функціонування гуртожитку, визначає порядок надання житлової площі у гуртожитку, умови проживання, правила внутрішнього розпорядку, порядок розрахунків за комунальні послуги.

Судом встановлено, що дійсно між позивачем - Харківською медичною академією післядипломної освіти та відповідачем та відповідачем ОСОБА_1 ою було укладено Контракт № 2/1784 на тимчасове проживання у гуртожитку Харківської медичної академії післядипломної освіти від 08.06.2005 строком дії договору з 01.05.2005 року по 01.05.2006 року.

Так, згідно положень статті 1 Контракту, позивач надає відповідачу та її родині у складі однієї особи, а саме чоловіка в строкове платне користування кімнату АДРЕСА_1 , яка знаходиться на балансі Харківської медичної академії післядипломної освіти.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову Академії про стягнення суми боргу за тимчасове проживання в гуртожитку за розрахунками Академії в зв`язку з тим, що підстави для задоволення цих вимог відсутні, оскільки суду не надано доказів, що позивач погоджував тарифи з органами місцевого самоврядування. Крім того, суду не надано належного розрахунку заборгованості по вартості оплати за проживання та житлово-комунальних послуг відповідача та її сім`ї .

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів У PCP від 3 червня 1986 року № 208 громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Частиною 2 ст. 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 24 червня 2004 року встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно п/п 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги, ст. 28 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення тарифів щодо оплат побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами, установами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади та погодження цих питань підприємствами, установами і організаціями, які не належать до комунальної власності.

Повноваження органів державного управління у галузі встановлення і застосування цін (тарифів), а також по контролю за ними визначає Кабінет Міністрів України (ст. 4 Закону України Про ціни і ціноутворення від 3 грудня 1990 року).

Відповідно до п. 16 додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 2 грудня 1996 року № 1458 Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів) зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2002 року № 273 Раді Міністрів Автономної республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям надано повноваження встановлювати граничні розміри плати за проживання у гуртожитках громадян, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах.

Цей пункт втратив чинність з дня опублікування 3 червня 2005 року постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2005 року № 342 Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 року № 1458 та визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України.

У зв`язку з цим державне регулювання цін (тарифів) було скасовано.

Положення про те, що граничний розмір плати за проживання у гуртожитках (крім студентських гуртожитків) громадян України, осіб без громадянства та іноземців, які займають приміщення, що знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних відносинах було відновлено постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2008 року № 276, яка була опублікована 4 квітня 2008 року.

Однак, позивач просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01.03.2016 року по 01.02.2019 року.

У зазначений період граничні розміри регулювання (встановлення) плати за проживання у гуртожитках громадян України було віднесено до компетенції відповідних державних органів і позивач не мав права самостійно визначати вартість цих послуг, виходячи із фактичних витрат та їх собівартості.

Проте, матеріали справи свідчать, що за цей період позивач самостійно встановлював вартість житлово-комунальних послуг для відповідача та її сім`ї.

Позивач не надав суду доказів того, що погоджував з Харківською міською радою житлово-комунальні тарифи за проживання у гуртожитку та, що сформовані ним тарифи не перевищують граничного розміру тарифів, встановлених Харківською міською радою для населення. Також позивач не надав доказів того, що об`єм наданих відповідачам послуг відповідає тарифам, встановленим ректором ХМАПО, позивач за основним позовом суду не надав.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Харківської медичної академії післядипломної освіти до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з відшкодування витрат утримання будинку й територій та житлово комунальних послуг відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 01 листопада 2021 року.

Головуючий-суддя: