Справа № 362/4827/16-ц Головуючий 1 інстанція- Марчук О.Л.
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 жовтня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2021 року про залишення позову без розгляду у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення, державного акту, скасування державної реєстрації та витребування земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 де просив визнати недійсним рішення Глевахівської селищної ради від 16 березня 2010 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 1,1952 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:004:0003, розташованої на АДРЕСА_1 , визнати недійсним державний акт на право власності на вказану ділянку серії ЯИ № 570690, виданий ОСОБА_2 25 березня 2010 року та витребувати на користь держави у постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України» вказану ділянку площею 1,1952 га з кадастровим номером :03:004:0003 з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Вимоги мотивував тим, що передана у власність ОСОБА_2 ділянка площею 1,1952 га має перетин із земельною ділянкою, яка належить державі і перебуває у користуванні ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН

- 2 -

України» на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20 травня 2002 року, яка не вилучалася у державного підприємтва встановленому законом порядку.

Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 03 жовтня 2016 року.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2021 року позовну заяву прокурора залишено без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України у зв`язку із поданням позовної заяви від імені заінтересованої особи іншою особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Не погоджуючись із ухвалою, позивач Державне підприємство «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність у прокурора підстав для представництва. Суд неправильно витлумачив і застосував ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.257 ЦПК України, які надають прокурору право представляти інтереси держави в суді у випадку порушення або загрози порушення її прав. Суд не врахував, що прокурор звернувся до суду на захист інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області та ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України»та обгрунтував підстави представництва, які спрямовані на задоволення суспільної потреби щодо відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у державну власність земельних ділянок, які вибули із власності держави та поза її волею. Суд не досліджував факт повідомлення прокурором позивача перед зверненням до суду. Висновок суду суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, яка полягає в тому, що факт незвернення відповідного суб`єкта до суду з позовом свідчить про невиконання ним своїх повноважень, у зв`язку з чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави і звернення до суду. Окрім того, якщо суд вважав, що прокурором неналежно обгрунтовані підстави представництва, то він згідно ст.185 ЦПК України мав залишити позов без руху і дати термін для усунення недоліків, а у випадку їх неусунення повернути позов, а не залишати без розгляду на підставі ст.257 ЦПК України. Провадження у справі відкрите у 2016 році, а передчасність звернення прокурора встаовлена судом через 5 років.

Відповідач ОСОБА_1 в особі адвоката Супруна І.І. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно залишив позов прокурора без розгляду, а доводи апеляційної скарги ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України» адвокат Удовенко К.С. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити і скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області як незаконну.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Приймак О.Ю. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин

- 3 -

неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Щодо третьої особи ОСОБА_2 , то судова повістка повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Залишаючи позовну заяву прокурора без розгляду, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у даній справі.

При цьому суд виходив із недотримання прокурором порядку, встановленого ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»,щодо попереднього, тобто до звернення до суду, повідомлення про це відповідного суб`єкта владних повноважень, що свідчить про передчасність звернення прокурора до суду.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, які зроблені з порушенням норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необгрунтованої ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що позов поданий прокурором в інтересах держави до суду у вересні 2016 року.

Згідно ст.1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка в тому числі здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Аналогічні положення містить ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час подачі позову прокурора), згідно якої представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункти 3 і 4 мотивувальної частини).

Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор

- 4 -

здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення і інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до положень ч.2 ст.45 ЦПК України (в редакції на час подачі позову прокурора) прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами 2 або 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених ст.121 цього Кодексу.

Аналогічні приписи містить ч.4 ст.56 ЦПК України (в редакції із 15 грудня 2017 року) яка визначає, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За змістом наведених норм щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначено: «відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме

- 5 -

подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з'ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Отже, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, провжиття прокурором передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, при цьому суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Таким чином у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що спір із Глевахівською сільською радою існує тривалий час, зокрема рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього ж суду від 30-31 грудня 2008 року за нововиявленими обставинами, рішення скасоване і прийнято нове, яким в позові Глевахівської сільської ради про вилучення з постійного користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України» земельної ділянки розміром 387,19 га відмовлено в повному обсязі. При цьому встановлено, що згода Президії НАН України на вилучення цієї ділянки не надавалася які не було добровільної відмови. А тому передача ділянки у власність ОСОБА_2 і послідуюче її відчуження ОСОБА_1 є незаконним.

Також, прокурор обгрунтував у позові підстави представництва, зазначивши зокрема, що позов спрямований на задоволення суспільної потреби щодо відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у державну власність земельних ділянок, які вибули із власності держави та поза її волею, оскільки відповідно до частин 3 і 4 ст.84 ЗК України та Заккону України «Про особливості правового режиму діяльності НАН України» землі НАН України не можуть передаватися ні у комунальну, ні у приватну власність.

Суд першої інстанції 03 жовтня 2016 року відкрив провадження в даній справі, зазначивши, що позовна заява подана з додержанням вимог статей 119-120 ЦПК України. І підстав для відмови у відкритті провадження або повернення позовної заяви немає.

Відкривши провадження, суд першої інстанції фактично підтвердив підстави для

- 6 -

представництва прокурора в цій справі.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про недотримання прокурором вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру», що виключає наявність у нього повноважень на звернення до суду, є неправильними, оскільки прокурор заявив позов в інтересах держави на підставі ст.45 ЦПК України (в редакції на час подачі позову) та на виконання абзацу 1 ч.3, абзацу першого ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку підстави для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області та ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України», а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Залишаючи без розгляду позов прокурора, суд першої інстанції не врахував, що прокурор звернувся до суду із позовом на захист інтересів держави, яка є власником спірних земель та зазначив відповідний орган, у користуванні якого перебуває земля і який не вжив заходів для повернення землі у власність держави, обґрунтувавши наявність інтересу держави у витребуванні майна.

Тому апеляційний суд вважає правильними доводи позивача щодо наявності у прокурора права на звернення до суду із цим позовом, оскільки ним у тексті позовної заяви обґрунтувано, на його думку, підстави для представництва інтересів держави, а також у чому полягає порушення інтересів держави.

Окрім того, відповідно до положень ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Залишаючи позов прокурора без розгляду, суд не врахував, що представник ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології ростин і генетики НАН України»у суді першої інстанції підтримав вимоги прокурора і як позивач наполягав на продовженні розгляду справи.

Ураховуючи викладене, відсутні підстави для залишення позову без розгляду.

Така правова позиція є сталою і містяться у цілому ряді постанов Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №366/2502/17, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції, якою позов прокурора залишено без розгляду, Верховний Суд вказав, що невиконання Київським обласним та по м.Києву управління лісового та мисливського господарств та ДП «Іванківське лісове господарство» обов`язку вжиття всіх передбачених законодавством заходів для усунення встановлених порушень інтересів держави, зобов`язує прокурора використовуючи конституційну функцію вживати заходи представницького характеру, щоб інтереси держави не залишались незахищеними.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року справі № 752/23857/1, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції, якою позов прокурора залишено без розгляду, Верховний Суд вказав, що заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради подавав позов про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на право власності на землю щодо спірної земельної ділянки (справа № 910/3724/14). Київська міська рада брала участь у вказаній справі й була обізнана про вибуття з власності територіальної громади спірної земельної ділянки проте протягом тривалого часу не вживала жодних заходів для повернення у власність держави земельних ділянок.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 520/7836/18, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції, якою позов прокурора залишено без розгляду, Верховний Суд зробив висновок, що звернення прокурора до суду із вказаною позовною заявою відбулось із дотриманням вимог

- 7 -

законодавства щодо доведення наявності порушень інтересів держави, обґрунтування необхідності їх захисту та нездійснення захисту інтересів держави уповноваженими органами, а тому апеляційний суд дійшов правомірного висновку про скасування ухвали місцевого суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 754/8118/18, скасовуючи судові рішення, якими позов прокурора залишено без розгляду, і направляючи справу для продовженнярозгляду до суду першої інстанції, Верховний Суд послався на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про недотримання прокурором вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки прокурор заявив позов в інтересах держави і у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку підстави для представництва інтересів територіальної громади м. Києва, а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 622/1371/19, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції, якою позов прокурора залишено без розгляду, Верховний Суд зазначив, що прокурор належно обґрунтував наявність підстав для представництва, зазначивши, що Золочівська селищна рада як орган державної влади, уповноважений на розпорядження землями сільськогосподарського призначення, жодних заходів з метою поновлення порушених інтересів держави не вчинила, тому є підстави для представництва її інтересів у суді. Водночас Золочівська селищна рада наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржувала, при цьому, в заяві поданій до місцевого суду, посилалася на відсутність бездіяльності з її боку.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що застосування судом першої інстанції при ухваленні рішення правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 02квітня 2019 року у справі № 645/7199/18, не є релевантним, оскільки не відображає його сутність, оскільки в даній справі ухвалою місцевого суду позов прокурора залишено без розгляду за п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, проте ухвала скасована апеляційною інстанцією, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду, з чим Верховн й Суд погодився.

Це ж стосується посилань суду в ухвалі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, де з огляду на обставини справи Велика Палата задоволили касаційні сарги прокурора і направила справи для продовження розгляду до суду першої або апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції вказаних обставин та положень закону не врахував і постановив необгрунтовану ухвалу про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв`язку із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзивах, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ,

- 8 -

яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» задоволити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: