Ухвала

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 199/6305/20

провадження № 61-11146ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 09 серпня 2013 року укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і Банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. Відповідно до пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору відповідач дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку, у зв`язку з чим в подальшому кредитний ліміт було збільшено до 8 000,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустив значне порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 07 вересня 2020 року виникла заборгованість у загальному розмірі 13 081,02 грн, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 8 079,76 грн; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в розмірі 2 211,61 грн; нарахованої пені в розмірі 2 789,61 грн, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2013 року, станом на 07 вересня 2020 року, у загальному розмірі 13 081,02 грн.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту, стягнути відсотки, нараховані на прострочений кредит, та пеню, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09 серпня 2013 року, посиланням на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», який додано до позову, та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Водночас матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг із Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів (отримання кредитних коштів не підтверджено матеріалами справи) взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, на які посилається Банк, розмірах і порядках нарахування. Витяг з Тарифів, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які наявні в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 серпня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили сплату будь-яких відсотків та штрафних санкцій у вигляді пені.

Окрім цього, суд першої інстанції зауважив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_1 заборгованості за фактично отриманою сумою кредитних коштів, оскільки за змістом позовних вимог заборгованість за тілом кредиту становить 0,00 грн, тобто відсутня, з наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахункам не вбачається отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором від 09 серпня 2013 року на суму 8 079,76 грн, а згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості категорія «заборгованість за простроченим тілом кредиту» сформована з відсотків, що зараховані Банком для погашення за рахунок кредиту, тобто не є тілом кредиту, фактично отриманим відповідачем.

Суд першої інстанції також звернув увагу на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України від 17 квітня 2003 року № 55, він не може бути належним та допустимим доказом наявності та розміру заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості за відсотками за прострочений кредит та пені, оскільки Банком не вказані підстави нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту у заявленому ним розмірі, розрахунок в цій частині нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Окремо апеляційний суд звернув увагу на те, що довідка про видачу карток та довідка про встановлення на картковий рахунок кредитного ліміту не можуть бути належним доказом на підтвердження заявлених позивачем вимог, оскільки вони не містить підпису позичальника, а в анкеті-заяві не зазначено про видачу відповідних карток та встановлення на будь-яку з них кредитного ліміту.

АТ КБ «ПриватБанк» у липні 2021 року засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня 2021 року - 2 270,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у даній справі становить 13 081,02 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях убачається неоднозначність судової практики, зокрема судові рішення суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц щодо презумпції правомірності правочину, є необґрунтованими, зважаючи на те, що наведена як приклад неоднозначності судової практики постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц ухвалена за інших встановлених судами фактичних обставин, зокрема у ній судами попередніх інстанцій, рішення яких скасовані судом касаційної інстанції та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні позовних вимог через те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження, що саме відповідачем особисто отримано кредит, та зазначено, що заяву на укладення кредитного договору підписав не відповідач, а інша особа, прізвище, ім`я, по батькові та дата народження якої збігаються із даними відповідача, натомість у цій справі суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову через недоведеність погодження сторонами сплати будь-яких відсотків чи пені або наявності заборгованості за фактично отриманою сумою кредитних коштів та отримання відповідачем грошових коштів саме у зазначеній Банком сумі, а також неналежності наданих позивачем розрахунку заборгованості та довідок про видачу карток, зміну умов кредитування як доказів, отже, підстави відмови у задоволенні позову у вказаних справах є різними.

Зазначені доводи зводяться по суті до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та встановлення обставин, які не були встановлені в оскаржуваних рішеннях.

Проте підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено саме ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що питання встановлення обставин, які не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, оцінки розрахунку заборгованості та довідок, як доказів, які можуть підтверджувати ті чи інші обставини у справі, не є питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, відповідно доводи касаційної скарги про те, що у цій малозначній справі наявні підстави, визначені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, є необґрунтованими, оскільки вони нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик