ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 жовтня 2021 року

м.Харків

справа № 645/1270/21

провадження № 22-ц/818/5534/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач Харківська міська рада,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року, постановлене за правилами спрощеного позовного провадження під головуванням судді Горпинич О.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 08 липня 2021 року), -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у розмірі 27 536,04 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :12:004:0044 у АДРЕСА_1 у сумі 27 536,04 грн. за період з 01.01.2020 року по 31.01.2021 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 2270 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Рижков Іван Петрович просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Харківській міській раді, здійснити розподіл судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 12 500 грн., в суді апеляційної інстанції 6500 грн.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2017 року є власником нежитлового приміщення №1 площею 75,3 кв.м. в літ. Л-1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана нежитлова будівля є трансформаторною підстанцією. Площа земельної ділянки під зазначеною підстанцією складає 81,5 кв.м. При цьому спірна земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0044 була зареєстрована в Державному земельному кадастрі 25.12.2013 року; її площа складає 6,0658 га. Таким чином нежитлове приміщення, власником якого є відповідачка, є одним із приміщень, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :12:004:0044. Частина вказаної земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення №1 площею 75,3 кв.м. в літ. Л-1, - не є сформованою, та є частиною однієї сформованої земельної ділянки. Крім того, апелянт вважає, що Харківською міською радою неправильно здійснено розрахунок розміру безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, а судом першої інстанції не враховано, що вимоги п. 286.6 ст. 286 Податкового Кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Харківська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, просила судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту виникнення права власності на нежитлове приміщення №1 площею 75,3 кв.м. в літ. Л-1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці комунальної форми власності, відповідачка не оформила речове право на земельну ділянку, а саме: не уклала з Харківською міською радою договору оренди землі. Таким чином фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ст. 1212 ЦК України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення №1 в літ «Л-1», загальною площею 75,3 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.31).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.06.2020 року № НВ-020 земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0044, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є сформованою, її площа складає 6,0658 га. (а.с.46).

01 грудня 2020 року згідно акту обстеження земельної ділянки, складеного Департаментом територіального контролю Харківської міської ради щодо обстеження земельної ділянки, встановлено, що ТОВ НВП «КОР-МЕТ», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ТОВ «ПОЛІМЕР ІНТЕХ ХОЛДІНГ», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 використовують земельну ділянку площею 6,0658 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель без виникнення права власності/користування та без державної власності прав у відповідності до ст. ст. 125,126 ЗКУ. Земельна ділянка огороджена, доступ обмежений (а.с.61-62).

З інформації ГУ ДПС у Харківській області від 31 липня 2020 року убачається, що відповідачка не значиться платником плати за землю. Будь-які нарахування та сплати відсутні

Сторони не заперечують, що Харківською міською радою договір оренди землі по АДРЕСА_1 з відповідачем не укладався.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків, розмір безпідставно збережених відповідачем коштів з 01.01.2020 року по 31.01.2021 року складає 27 536,04 грн. (а.с.58).

Як на підставу позовних вимог, Харківська міська рада посилалася на те, що ОСОБА_1 , набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином у встановленому законодавством порядку не оформила речового права на вказану земельну ділянку. Тому наявні підстави для застосування вимог ст. 1212 ЦК України. У зв`язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідачки на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 27 536,04 грн. за використання земельної ділянки комунальної власності по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :12:004:0044, у період з 01.01.2020 року по 31.01.2021 року.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України.

За приписами ст.377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Виходячи зі змісту зазначених статей, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення №1 в літ «Л-1», загальною площею 75,3 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.31).

Таким чином, виникнення права власності у відповідача на об`єкти нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки відповідно до ст.377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України.

ОСОБА_1 07 листопада 2017 року правомірно володіє нежитловою будівлею №1 в літ «Л-1», загальною площею 75,3 кв.м по АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :12:004:0044 загальною площею 6,0658 га.

Земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0044 розміром 6,0658 га, яка розташована за вищевказаною адресою, сформована 25.12.2013 року; входить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; є об`єктом комунальної форми власності та використовується для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень, в тому числі, і приміщення літ. «Л-1» (трансформаторні підстанції).

Проте відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за відповідачкою не зареєстровано.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник чи орендар земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації права оренди земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Харківська міська рада, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послалася на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 27 536,04 грн., вказувала, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період з 01.01.2020 року по 31.01.2021 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивача щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Втім, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. 3 ст.1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Зважаючи на те, що відповідачем не оформлено права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою, отже, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для відповідача, як землекористувача, є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 Податкового кодексу України).

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права на земельну ділянку ОСОБА_1 , зокрема укладення договору оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права.

Перехід до особи права власності на нерухоме майно надає останньому право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.

Таким чином, із часу виникнення права власності на нерухоме майно, у ОСОБА_1 виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на земельну ділянку, яка перебуває в її користуванні. Цього обов`язку відповідачка не виконала, а, отже, без законних підстав зберегла у себе майно - кошти за оренду землі.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 , як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15 (провадження №3-1348гс16), від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що відновлення порушених прав Харківської міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Позивачем визначено розмір безпідставно збережених відповідачкою коштів на підставі розрахунків, в яких враховано:

- площу будівлі, право власності на яку зареєстрована за позивачкою;

-загальну площу будівель, які розташовані на земельній ділянці;

-площу всієї земельної ділянки з кадастровим номером :12:004:0044, в межах якої розташовані вказані нежитлові приміщення.

Всі розрахунки, коефіцієнти та їхні значення були здійснені міською радою на підставі витягу з технічної документації №3787 від 12.05.2020 року про нормативно - грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :12:004:0044, розташованої по АДРЕСА_1 .

Розрахунок суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної форми власності здійснений Харківською міською радою пропорційно площі нежитлових приміщень до загальної площі земельної ділянки, з урахуванням вимог ч. 286.6 ст. 286 ПК України.

Верховний Суд у справі №922/1646/20 дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці можливо. Таким чином розрахунок позивача не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим.

Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем не спростовано розміру земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, що належать їй на праві власності, а також не спростовано розміру безпідставно збережених коштів.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1ст. 1212 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року (справа №629/4628/16-ц) і постанові від 13 лютого 2019 року (справа №320/5877/17), яка в силу ч. 4ст. 263 ЦПК Українимає бути врахована судами нижчих інстанцій при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати ОСОБА_1 за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною, в тому числі, в практиці визначення Європейського суду з прав людини.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова