Провадження № 2/947/775/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Монастирського Г.М.

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Гречко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання удаваними договору купівлі-продажу квартири, визнання квартиру спільним майном подружжя, визнання недійсним акту приватизації, стягнення грошової компенсації за частину у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи

Позивачі просять суд визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 № 26857 від 08.02.2001 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_4 як покупцем; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним акт приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 а також стягнути грошову компенсацію за 3/4 частини проданої квартири АДРЕСА_2 як частину у спільному майні подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, придбана під час проживання однією сім`єю без укладення шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя так як купувалося за спільні кошти а у договорі купівлі-продажу покупцем було зазначено батька чоловіка за взаємною згодою подружжя за для можливості отримання від держави додаткового житла за пільгами державних службовців. Крім того під час шлюбу квартира АДРЕСА_2 було отримана чоловіком за ордером на склад сім`ї з 4-х осіб, у тому числі позивачів, однак у подальшому на зазначену квартиру було видано повторний ордер із зазначенням особи на яку видається батька чоловіка, що привело до порушення прав позивачів яки були обмежені у праві участі у приватизації зазначеної квартири із отриманням права власності на відповідну частку, а тому подальша продаж квартири батьком чоловіка привело до порушення їх прав на отримання грошової компенсації за належну їм частку у праві власності.

Відповідач ОСОБА_3 під час підготовчого провадження та його представник у судових засіданнях заперечували проти задоволення позову вважаючи його необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами як спільне придбання квартири АДРЕСА_1 так і порушення законодавства при приватизації квартири АДРЕСА_2 , що привело до порушення прав позивачів. Також представником відповідача було заявлено що позовні вимоги заявлені після спливу строку позовної давності.

2. Процесуальні дії у справі

Позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 а також стягнення у солідарному порядку із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошової компенсації 3/4 частин проданої квартири АДРЕСА_2 подана представником позивачів адвокатом Монастирським Г.М. до Малиновського районного суду м. Одеси 19.10.2020 року ( а/с 4 ) та оплачена судовим збором у розмірі 2 217,58 грн.(а/с 3 ).

У зв`язку із тим, що відповідач ОСОБА_3 є суддею Малиновського районного суду м. Одеси ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.10.2020 року визначена підсудність цивільної справи Київський районний суд м. Одеси (а/с 56).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2020 року головуючим визначено Луняченко В.О. (а/с 58).

Ухвалою суду від 11.11.2020 року р відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження ( а/с 59).

04.12.2020 року від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 до суду подана заява про збільшення позовних вимог згідно якої позивачі просять суд визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 № 26857 від 08.02.2001 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_4 як покупцем; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним акт приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 а також стягнути грошову компенсацію за 3/4 частини проданої квартири АДРЕСА_2 як частину у спільному майні подружжя ( а/с 80).

Під час підготовчого провадження судом було прийнято відзив на позов від відповідача ОСОБА_3 , задоволено клопотання представника позивачів про виклик в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , а також судом прийнята заява від позивача ОСОБА_7 про відмову від своїх позовних вимог у зв`язку із чим ухвалою від 16.06.2021 року було закрито провадження по даної цивільної справі в частині позовних вимог ОСОБА_7 .

16.06.2021 року підготовче провадження закрито із призначенням справи до розгляду по суті.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів

Як встановлено у судовому засіданні з 27 квітня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходились у шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 року по справі №521/2221/16ц, яке набрало законної сили 29.04.2016 року (а/с 2).

Під час розгляду даної справи судом було встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27 квітня 2001 року, від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 2013 року сторони остаточно припинили ведення сумісного господарства.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2008 року , яке набрало законної сили 31.03.2008 року, у справі №2-3306/2008 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 08 лютого 2001 року на Одеській товарної біржі під №26857 між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_4 як покупцем а також визнано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_4 (а/с 22).

19 квітня 2006 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради ОСОБА_3 , як військовослужбовцю із сім`єю з 4 осіб: ОСОБА_1 дружина; ОСОБА_7 син; ОСОБА_2 - син дружини, був виданий ордер на житлове приміщення №7422 серії ПР на право зайняття жилого приміщення квартири АДРЕСА_2 ( а/с 18).

Даний факт не оспорюється сторонами а тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню.

28.04.2006 року у вказаної квартирі були зареєстровані ОСОБА_3 як основний наймач та члени сім`ї наймача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 ..

Дані обставини доведені довідкою Ф-2 виписки з домової книги про склад сім`ї та прописки (а/с 19).

Згідно розпорядження голови Малиновської районної адміністрації №552/01-06 від 17.09.2007 року на ОСОБА_4 відкрито особовий рахунок на займану ним житлову площу у квартирі АДРЕСА_2 , для укладення договору найма, із зазначенням складу сім`ї з п`яти осіб: син ОСОБА_3 , дружина сина ОСОБА_1 ; діти ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а/с 13).

Також у судовому засіданні визнавалось сторонами, а тому не потребує додатковому доказуванню, що 30.01.2008 року ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були виписані з квартири АДРЕСА_2 .

У подальшому квартира АДРЕСА_3 була приватизована та продана 05.09.2012 року на підставі договору купівлі-продажу р№456, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а/с 11).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 які протягом останніх 10-15 років надавали ОСОБА_1 оплачувану допомогу по господарству розповіли у судовому засіданні що постійне місце проживання ОСОБА_1 є квартира по АДРЕСА_4 вони були декілька разів допомагаючи перевозити старі меблі та прибиратись після квартирантів.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні розповів що протягом 2007-2008 року орендував квартиру АДРЕСА_2 , домовляючись про оренду і розраховуючись виключно із ОСОБА_1 .

Всі зазначені свідки із чоловіком ОСОБА_1 знайомі не були, жодних документів на житло не бачили стосовно правового статусу житла не цікавились.

Свідок ОСОБА_13 , знайома ОСОБА_1 з 2006 року, розповіла про те, що на власні очі бачила ордер на квартиру по вул. Щорса отриманий ОСОБА_3 на всю сім`ю, зі слів ОСОБА_1 їй відомо що раніше придбана на спільні кошти подружжя квартира була оформлена на батьку чоловіка, сім`я ОСОБА_14 постійно мешкала у квартирі на АДРЕСА_4 намагались здавати в оренду та їй не відомо що хтось змусив ОСОБА_1 зніматись з реєстрації шахрайським шляхом та не пам`ятає коли ОСОБА_15 розповіла що квартира на АДРЕСА_4 була зареєстрована на батька чоловіка.

Свідок ОСОБА_16 , подруга ОСОБА_1 з 1998 року , працювала разом із позивачкою, надавала їй кошти у борг для придбання техніки у квартиру на АДРЕСА_4 . На власні очи бачила ордер на весь склад сім`ї на вказану квартиру, знає що квартиру по АДРЕСА_4 , де ОСОБА_1 із сім`єю постійно проживала остання придбала за власні кошти разом із чоловіком , але всі квартири були оформлені на батька чоловіка, про що їй повідомляла сама ОСОБА_17 що коли була у шлюбі.

Враховуючи дані обставини суд вважає доведеним той факт що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 фактично не проживали , були у зазначеній квартирі зареєстровані але зняти з реєстрації за власним бажанням.

Також суд вважає що під час розгляду справи стороною позивачів не доведено факт надання іншого ордера на вищевказану квартиру, а в якості наданого повторного ордеру суду надано розпорядження голови Малиновської районної адміністрації №552/01-06 від 17.09.2007 року.

4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя, визнання правочинів недійсними а також порушенням надання ордеру і незаконності приватизації врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) , Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ), Житловим Кодексом України ( далі ЖК України).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду".

Із системного аналізу згаданих нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду .

При цьому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що спори, які виникають при приватизації квартир (будинків) з державного житлового фонду вирішуються судом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію приміщення виникає у осіб, які постійно мешкають у приміщенні, а передача приміщень здійснюється державними органами на підставі звернення таких осіб.

Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачені постановою Кабінету Міністрів України «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 8 жовтня 1992 р. № 572.

Відповідно до вимог ст. 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення ( ст. 58 ЖК України).

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер ( ч.1,2 ст. 61 ЖК України).

Згідно ст. 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК України).

Згідно з частинами першою третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним 9 ч.1 ст. 204 ЦК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування ( ч.1 ст. 216 ЦК України).

Статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін

Предметом позову у зазначеної справі є : по-перше вимоги про визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 № 26857 від 08.02.2001 року та визнання даної квартири спільним майном подружжя та по-друге, визнання факту порушення прав на приватизацію відповідачів у зв`язку із видачею на квартиру АДРЕСА_2 іншого ордеру ніж виданий 19 квітня 2006 року на сім`ю з чотирьох осіб та стягнення у зв`язку із порушенням права відповідачів права на приватизацію зазначеної квартири грошової компенсації за належну їм, при звичайних умовах, частки квартири яка була відчужена .

Кожний із даних підстав і предметів позову стосується різних правовідносин та потребує з`ясуванню різних обставин, тому суд обґрунтовує свої мотиві прийнятого рішення із оцінкою аргументів сторін по кожному із вимог окремо.

При розгляді даних вимог суд враховує вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК, згідно яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

5.1 Розгляд позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином та визнання квартири спільним майном подружжя

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 21.06.2017 у справі № 204/4407/16-ц з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснено: « позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

Аналогічний правовий висновок стосовно спірних правовідносин та застосування норм статті 235 ЦК України визначений Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 року по справі №521/17654/15.

Згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК тягар доведеності обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог покладається саме на цю сторону.

У даному випадку з боку сторони позивача, якою заявлені відповідні вимоги, не надано жодного доказу на підтвердження удаваності договору.

Жодний зі свідків не був присутнім під час укладення договору та розповідає інформацію відому йому зі слів самої позивачці, то стосуються власному ставленню позивачці по майна.

Таким чином позовні вимоги про визнання удаваними договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 № 26857 від 08.02.2001 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_4 як покупцем на думку суду є недоведеними а тому є такими, що не підлягають задоволенню

Недоведеність удаваності зазначеного договору купівлі-продажу квартири також є підставою і для відмови у задоволені позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , так як зазначені вимоги є похідними від вимог про визнання договору купівлі продажу удаваним.

Крім того судом приймається до уваги факт придбання даної квартири на ім`я ОСОБА_4 у період до укладення шлюбу без заявлення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без укладення шлюбу на час придбання майна, лише із наявністю посилання у позові на факт народження спільної дитини у червні 2001 року, що на думку позивачці підтверджує факт спільного проживання.

Однак у відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому будь яки припущення у заявах по суті справи, без надання відповідних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, не можуть визнаватись судом як встановлений факт.

5.2 Розгляд позовних вимог про визнання недійсним акту приватизації квартири та стягнення грошової компенсації за частину проданої квартири

Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Суд наголошував, що стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність [постанови Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 922/1163/18; від 29.08.2018 у справі № 909/105/15; від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17; від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17].

Як зазначено вище право на приватизацію приміщення виникає у осіб, які постійно мешкають у приміщенні (ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ).

У даному випадку сторона позивачів не довела а ні факт їх постійного проживання у квартирі АДРЕСА_2 а ні факт реєстрації їх проживання у зазначеної квартирі на моменті здійснення приватизації,також як і факт звернення позивачів до органів, яки займаються приватизацією із заявою про використання свого права на приватизацію, а тому суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог щодо наявності порушених прав позивачів під час приватизації зазначеної квартири.

Так допитані , викликані саме за заявою сторони позивачів, свідки одноголосно стверджували про те, що їм відомо єдине постійне проживання позивачів у квартирі яка знаходиться на АДРЕСА_5 , та що квартира , яка розташована по АДРЕСА_6 деякий час використовувалась для оплатної оренди, для чого у квартиру перевозилась старі меблі, купувалась якась кухонна техніка та здійснювалось прибирання після чергового орендатора. Факт розповіді позивачкою свідкам про те, що зазначена квартира належить їй , на думку суду, не може вважатись належним доказом такого статусу майна а є лише власною думкою позивачки.

Також у судовому засіданні не знайшло підтвердження і факт незаконності видачі повторно ордеру на спірну квартиру.

Оглянуте у судовому засіданні розпорядження голови Малиновської районної адміністрації №552/01-06 від 17.09.2007 року є рішенням про можливість переоформлення особового рахунку на іншого наймача, тобто підставою для зміни договору найму, яке передбачено ст. 103 ЖК України, та у жодному разі не є повторним ордером як на цьому наполягає сторона позивачів.

Одночасно із встановленням даного факту судом звертається увага на той факт що і у вищевказаному розпорядженні визначені члені сім`ї наймача ( у тому числі і позивачі ) тому суд вважає недоведеним і факт порушення прав позивачів зазначеним розпорядженням.

Крім того під час судового розгляду з боку позивачів не надано жодного доказу щодо наявності оману за для зняття їх з реєстрації ( прописки ) у спірної квартири або приховання від них даної обставини. Навпаки у позовної заяві позивачі стверджували про те що вони самостійно знялись із реєстрації ( прописки) та наполягали на порушенні їх прав саме фактом видачі повторного ордеру що на їх думку привело до незаконної приватизації.

Вищевказане дозволяє суду вважати позовні вимоги про визнання недійсним акту приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 такими що не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Похідні від зазначених вимог заявлені вимоги про стягнення грошової компенсації за 3/4 частини проданої квартири АДРЕСА_2 як частину у спільному майні подружжя, також не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю того, щодо дана квартира є спільним майном позивачів, а відтоді і наявності порушення їх прав при відчуженні квартири без їх згоди.

Суд також приймає до уваги що під час підготовчого провадження судом роз`яснювалось представнику наслідки не вчинення процесуальних дій пов`язаних із не залучання в якості учасників справи відповідних суб`єктів приватизації та не заявлення клопотань про витребування інформації стосовно проведеної приватизації, однак представник позивачів наполягав на розгляді позову у визначених самими позивачами вимогах та колі учасників.

У відповідності до вимог ч.7 ст. 81 ЦПК суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, окрім визначених законах випадках, а згідно вимог ч.4 ст. 12 ЦПК кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

6.Розподіл судових витрат

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином питання розподілу судових витрат може бути розглянуто судом окремо , шляхом винесення додаткового рішення у випадку звернення сторони із відповідними доказами понесених витрат, стосовно яких заявлялись вимоги під час розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ) , ОСОБА_4 ( РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 ) про визнання удаваними договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 від 08.02.2001 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_4 як покупцем, визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнання недійсним акту приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 а також стягнення грошової компенсації за 3/4 частини проданої квартири АДРЕСА_2 як частину у спільному майні подружжя.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси або безпосередньо до апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29.07.2021 року.

Суддя Луняченко В. О.