ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/244/21 Номер провадження 22-ц/814/1766/21Головуючий у 1-й інстанції Кириченко О. С. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської районної державної адміністрації на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 03 червня 2021 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації, Полтавської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила, стягнути з Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації Полтавської області на її користь середній заробіток за весь період затримки у розмірі 20 046,80 грн. та вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що 13.01.2021 року вона була звільнена з посади методиста відділу освіти, сім`ї молоді та спорту Диканської РДА на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією вказаного відділу. При звільненні з роботи з нею не було проведено належного розрахунку, який було здійснено лише 19.03.2021 року.

Позивач, посилаючись на положення ч.1 ст.117 КЗпП України, вважає, що їй належить до виплати відповідачем сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку включно в розмірі 20 046,80 грн.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 03 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської районної державної адміністрації, Полтавської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Полтавської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 482 (двадцять тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 60 коп. (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з Полтавської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у справі в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Полтавська районна державна адміністрація, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що роботодавець несе відповідальність за затримку розрахунку при звільнення виключно у разі наявності вини останнього. При цьому, підкреслюється, що вина Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА, як і його правонаступника - Полтавської РДА, відсутня, а місцевим судом такий факт не з`ясовувався, що унеможливлює застосування до відповідача фінансових санкцій у вигляді обов`язку сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Звертається увага, що обставини, які зумовили таку заборгованість, не залежали від волі відповідачів, а мали місце у зв`язку з реалізацією реформи децентралізації та набранням чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій» та у зв`язку з цим відсутністю у розпорядника коштів місцевого бюджету коштів для розрахунку з працівниками.

Зроблене посилання на протилежність практики районного суду у аналогічній справі №529/236/21, рішення ухвалено 03.06.2021 року.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 25 від 13.01.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади методиста районного методичного кабінету Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА 13.01.2021 року у зв`язку з реорганізацією Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Централізованій бухгалтерії відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА визначено:

-Виплатити грошову компенсацію: за 5 календарних днів щорічної основної відпустки (за період роботи з 18.01.2014р. по 17.01.2015р.), 10 календарних днів щорічної основної відпустки (за період роботи з 18.01.2016р. по 17.01.2017р.), 10 календарних днів щорічної основної відпустки (за період роботи з 18.01.2018р. по 17.01.2019р.), 41 календарних днів щорічної основної відпустки (за період роботи з 18.01.2020р. по 17.01.2021р.), за 6 календарних дні додаткової відпустки згідно колективного договору (за період роботи з 18.01.2020р. по 13.01.2021р.);

-Виплатити вихідну допомогу у розмірі не менше одного середньомісячного заробітку (а.с.8).

З довідки №68/01-25 від 01.04.2021 року, яка видана ОСОБА_1 вбачається, що їй були нараховані, але не виплачені кошти по заробітній платі, за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні, в сумі 18 739,20 грн. Кошти були виплачено 19.03.2021 року (а.с.9).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивачу, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, з урахуванням вимог ст.117 КЗпП України за період з 14.01.2021 року (наступний робочий день після звільнення) по 19.03.2021 року (по день проведення розрахунку), що складає саме 46 робочих днів, у визначеній сумі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Матеріалами справи підтверджено, що у день звільнення (13.01.2021р.) розрахунок з позивачем не проведений. Заробітна плата та компенсація за невикористані відпустки виплачені лише 19.03.2021р.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2021року (наступний робочий день після звільнення) по 19.03.2021року (по день проведення розрахунку), що складає 46 робочих днів включно.

Апеляційний суд погоджується з правильністю розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2021 року (наступний робочий день після звільнення) по 19.03.2021 року (день проведення розрахунку) включно, а саме в сумі 20 046,80грн, яка розрахована наступним чином:

-заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці складала 9369,60 грн (листопад 2020 року) + 969,60 грн (грудень 2020 року) / 43 робочих днів (2 місяці) = 435,80 грн в день;

-кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах обгрунтованих заявлених позовних вимог з 14.01.2021 року до 19.03.2021 року становить 48 робочих днів, відтак, розрахунок розміру середнього заробітку позивача за час затримки складає: 435,80 грн (середньоденна заробітна плата) х 46 (робочих днів в період заявленого часу затримки розрахунку при звільненні) = 20 046,80 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем на підставі належних та допустимих доказів не спростовано.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно правомірності здійснення відповідного стягнення саме з Полтавської РДА, а не безпосередньо з роботодавця - Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА, оскільки матеріалами справи установлено, що згідно розпорядження голови Диканської районної державної адміністрації №3 від 05.01.2021 року припинено діяльність Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА шляхом приєднання до Полтавської районної державної адміністрації та визначено вважати Полтавську районну державну адміністрацію правонаступником майна, прав та обов`язків Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що роботодавець несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні виключно у разі наявності вини останнього, а у даному випадку вина Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА, як і його правонаступника Полтавської РДА, відсутня, у зв`язку з реалізацією реформи децентралізації та набранням чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій», що унеможливлює застосування до відповідача фінансових санкцій у вигляді обов`язку сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд відхиляє з урахуванням такого.

У підтвердження своїх доводів Полтавська РДА долучила до апеляційної скарги докази, зокрема: лист Міністерства фінансів України №05210-16-6/1630 від 21.01.2021р., рішення другої сесії восьмого скликання Полтавської районної ради Полтавської області «Про внесення змін до показників районного бюджету за 2021 рік» від 23.02.2021р. №2-VІІІ-148 з додатками.

При цьому скаржник взагалі не наводить жодних обґрунтованих підстав та поважних причин, які б унеможливлювали пред`явлення зазначених доказів до суду першої інстанції.

Згідно пункту першого частини п`ятої статті 178 ЦПК України відповідач зобов`язаний додати до відзиву на позов докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем .

Як вбачається з матеріалів справи, Полтавська РДА була залучена до участі у справі в якості відповідача та повідомлялась про розгляд справи, проте не скористалась своїм право на подачу до суду відзиву на позов та доказів на підтвердження відсутності їх вини в невиплаті позивачу належних їй сум при звільненні.

Поважних причин, які унеможливили б подачу вказаних документів до суду першої інстанції, Полтавською РДА в апеляційній скарзі не наведено, при цьому, нормами цивільного процесуального законодавства України кожна сторона, у тому числі і відповідач, зобов`язана підтвердити свої доводи і заперечення належним і допустимими доказами.

Згідно із ч.ч.3,6 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Окрім того, установлено, що Відділ освіти, сім`ї молоді та спорту Диканської РДА було ліквідовано розпорядженням Голови районної державної адміністрації «Про реорганізацію відділу освіти, сім`ї молоді та спорту Диканської РДА» №3 від 05.01.2021 року, після чого 11.01.2021 року було проведено звільнення позивача.

При цьому даним розпорядженням від 05.01.2021 року визначено вважати Полтавську РДА правонаступником майна, прав та обов`язків відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА.

Відтак, з наведеного вбачається, що ще до звільнення позивача з роботи, було визначено правонаступника Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської РДА за всіма правами та обов`язками - Полтавську РДА, отже, станом на 11.01.2021 року, розпорядника коштів було фактично визначено, а тому нездійснення ним своїх обов`язків з проведення належного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з посади, і є підставою для стягнення з нього суми середнього заробітку за час затримки такого.

З урахуванням наведеного на працівника, який є менш захищеною стороною, не може бути покладено надмірного тягаря неотримання відповідної компенсації, з підстав несвоєчасного переведення відповідних коштів на баланс установи розпорядника коштів, оскільки такі дії/бездіяльність в повній мірі залежали від відповідачів.

Посилання скаржника на протилежність практики районного суду у аналогічній справі №529/236/21 (рішення від 03.06.2021 року) не є прийнятним, оскільки за змістом ст.263 ЦПК України суд зобов`язаний враховувати лише правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.367, ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 13 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов