ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м.Суми

Справа №592/109/21

Номер провадження 22-ц/816/1151/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 червня 2021 року, постановлене у складі судді Костенка В.Г., у приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 09 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Максименко Елеонору Павлівну звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини.

Позов мотивує тим, що з 02 червня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 листопада 2015 року.

У період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06 лютого 2020 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Федеральної Республіки Німеччина ОСОБА_4 .

Вказує, що нею та її чоловіком укладено договір оренди квартири, у квартирі є всі належні умови для проживання дитини.

Зазначає, що її чоловіком було надіслано звернення з питанням здійснення сімейного страхування його родичів. Однією з умов отримання безкоштовного страхування є наявність візи для дитини та дружини або надання дозволу на перебування, які неможливо отримати без надання дозволу на виїзд дитини за кордон, або без відповідного рішення суду.

Звертає увагу на те, що влітку 2020 року вона разом з дитиною, з дозволу відповідача, протягом двох місяців уже перебувала в Федеративній Республіці Німеччина.

Вказує, що 13 травня 2020 року відповідач уже надавав право на виїзд дитини на постійне проживання до Німеччини, але 03 вересня 2020 року він розірвав оригінал дозволу.

Зазначає, що відповідач вчиняє сварки, схильний до домашнього насильства та не виконує свої батьківських обов`язків.

Також вказує, що дитина потребує лікування, оскільки має захворювання: атомічний дерматит, інфекційно-алергічний риносинусит середнього ступеня, сколіотичну осанку, плоскостопість. Позивачка має на меті забезпечити повноцінне лікування та відпочинок дитини для підвищення рівня світогляду, вивчення мови, фізичного, духовного та морального розвитку.

Посилаючись на вказані обставини, просить надати ОСОБА_3 дозвіл на виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччина з 01 вересня 2021 року по 01 вересня 2022 року без згоди та супроводу відповідача.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 07 червня 2021 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ковпаківський районний суд м. Суми додатковим рішенням від 24 червня 2021 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4666 грн 67 коп. відшкодування судових витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вона орендує разом з чоловіком житло за кордоном та здатна забезпечити дитину. Дозвіл відповідача на виїзд дитини за кордон потрібен для необхідності проведення лікування сина. Факт отримання дитиною медичного забезпечення згідно полісу обов`язкового сімейного медичного страхування підтверджено довідкою від німецької страхової компанії. Крім того, заборона у тимчасовому виїзді дитини до Німеччини, є позбавленням дитини права, гарантованого ст. 24 Конвенції ООН про права дитини, на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров`я та засобами для лікування.

Вказує, що судом не враховано невиконання батьком своїх батьківських обов`язків, а відтак позбавлення дитини відповідних умов розвитку та виховання, що не відповідає найвищим інтересам дитини. Крім того, постійна заборгованість відповідача по аліментам підтверджується належними доказами. Також відповідач не надає додаткові витрати на дитину, не спілкується з сином більше 8 місяців, вчиняє сварки та схильний до домашнього насильства.

Вважає, що відмова суду у задоволенні позову є безпідставною, суперечить інтересам дитини та не відповідає нормам чинного законодавства.

Крім того, виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер на період з 01 вересня 2021 року по 01 вересня 2022 року, має на меті лікування, навчання та не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини, чи її імміграцією.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Кузнєцова А.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника адвоката Максименко Е.П., які підтримали доводи апеляційної скарги,відповідача та його представника адвоката Кузнєцова А.С., які заперечують проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів того, що виїзд дитини за кордон на такий тривалий строк відповідатиме інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 02 червня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 листопада 2015 року розірвано (а. с. 15, т. 1).

Сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14, т. 1).

Після припинення шлюбу сторони проживають окремо, а дитина залишилася проживати разом з позивачкою.

Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 12 липня 2019 року затвердив мирову угоду, укладену 12 липня 2019 року між сторонами, та визначив місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю, а також визначив порядок побачень відповідача з сином та участь батька у вихованні дитини (а. с. 20-22, т. 1).

06 лютого 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_4 (а. с. 23, т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір оренди квартири, за яким житлово-орендною компанію їм надано в оренду з 01 листопада 2020 року для проживання квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 44-48, т. 1).

Із заключення лікаря від 06 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 , 2012 року народження, встановлено діагноз: алергічно-інфекційний риносинусит середнього ступеню тяжкості, атопічний дерматит, стадія ремісії, харчова алергія. Рекомендоване дообстеження, дієта, дотримання гігієни (а. с. 28-29, т. 1).

Позивачка зверталася до відповідача із зверненнями щодо надання ним згоди для виїзду дитини до Федеративної Республіки Німеччини, проте згоди між сторонами досягнуто не було (а. с. 37-41, т. 1).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Так, загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила надати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччини на період з 01 вересня 2021 року по 01 вересня 2022 року.

Проте ОСОБА_1 , всупереч вищезазначених вимог закону,не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження її майнового стану, зокрема наявність місця роботи та самостійного доходу на території Федеративної Республіки Німеччини, оскільки тривалий час перебування сина за кордоном потребуватиме певних витрат на проживання, харчування, лікування тощо. Також позивачкою не надано доказів, в якому навчальному закладі буде навчатися дитина у період з 01 вересня 2021 року по 01 вересня 2022 року.

Сам про собі факт укладення позивачкою та її чоловіком 01.11.2020 року договору оренди квартири АДРЕСА_1 , не свідчить про забезпечення дитини постійним місцем проживання на вказаний період. Крім того у зазначеному договорі не вказано орендну плату, а в п. 3 зазначено, що квартира не є з фіксованою ціною.

Крім того, позивачка посилається на те, що виїзд дитини за кордон необхідний для її лікування, у той же час матеріали справи не містять доказів того, що дитині потрібне лікування саме за кордоном.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивачки про те, що виїзд дитини за межі України відповідає якнайкращим інтересам дитини, оскільки належних та достовірних доказів на підтвердження цієї обставини нею не надано.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги щодо невиконання відповідачем батьківських обов`язків, оскільки вказана обставинане є підставою для надання позивачці дозволу в судовому порядку на виїзд дитини за межі України.

Відтак за встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

При визначенні розміру витрат, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, колегія суддів виходить з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ч.ч. 3-4ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем надано додаткову угоду від 19 липня 2021 року до Договору № 2021-16/3 про надання правової допомоги від 16.03.2021 року, укладену з адвокатом Кузнєцовим А.С., акт виконаних робіт згідно якого адвокатом було надано послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу та участь в судовому засіданні, вартість послуг 5250 грн. Враховуючи обсяг наданих послуг, складність справи, те, що адвокат Кузнєцов А.С. приймав участь в суді першої інстанції та обізнаний з матеріалами справи, колегія суддів визначає витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, які підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача в сумі 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 червня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2021 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С.Ткачук