Справа № 707/822/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 року смт Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Левченка В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Нікітенко В.Г.,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги представник позивача ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 23 лютого 2015 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США. Крім того, 19 лютого 2016 року відповідач повторно взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 8500,00 доларів США зі строком повернення до 19 лютого 2017 року. Вказані грошові кошти за обома розписками відповідач у добровільному порядку не повернув. На письмові вимоги представника позивача повернути грошові кошти відповідач не реагує. Враховуючи викладене, посилаючись на приписи законодавства представник позивача просив стягнути з відповідача суму заборгованості в національній валюті України, що в еквіваленті становитиме 16500,00 доларів США на день ухвалення судового рішення, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 травня

2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 червня

2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач в судове засідання не викликався. Присутній у судовому засідання представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити, у зв`язку із закінчення строків позовної давності за обома розписками. Також пояснив, що відповідач борг не визнає.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

23 лютого 2015 року відповідач взяв у позику в позивача грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США. Також в розписці вказано про заставу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати відсотки, а в разі проблем з поверненням коштів зазначив, що квартирою розпоряджається позивач. Вказане підтверджується копією розписки (а.с. 8).

Крім того, 19 лютого 2016 року відповідач повторно взяв в борг у позивача грошові кошти у розмірі 8500,00 доларів США. Також в розписці вказано про заставу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати відсотки, а також повернути грошові кошти до 19 лютого 2017 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 9).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач в добровільному порядку свої зобов`язання за договорами позики не виконав, грошові кошти не повернув.

Так, 07 квітня 2021 року представник позивача звернувся до відповідача з письмовою вимогою-претензією про повернення боргу, відповідно до якої вимагав в порядку досудового врегулювання спору повернути борг у розмірі 16500,00 доларів США в десятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, в іншому разі попередив, що борг буде стягнуто в судовому порядку (а.с. 10). На підтвердження направлення вказаної вимоги представник позивача надав копію накладної від 08 квітня 2021 року

№ 308 (а.с. 11).

Також, 19 квітня 2021 року представник позивача повторно звернувся до відповідача з письмовою вимогою-претензією про повернення боргу, відповідно до якої вимагав в порядку досудового врегулювання спору повернути борг у розмірі

16500,00 доларів США в десятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, в іншому разі попередив, що борг буде стягнуто в судовому порядку (а.с. 12). На підтвердження направлення вказаної вимоги представник позивача надав копії опису вкладення у цінний лист від 20 квітня 2021 року та накладної від 20 квітня 2021 року

№ 734 (а.с. 13, 14).

02 серпня 2021 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої останній стверджував, що за розпискою від 19 лютого 2016 року відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 19 лютого

2017 року включно, а тому з 20 лютого 2017 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 20 лютого 2020 року. Разом з тим щодо іншої розписки від 19 лютого 2015 року представник відповідача вважав, що строк позовної давності по ній повинен рахуватися з 20 березня 2015 року по 20 березня 2018 року. При цьому зазначав, що відповідач відсотки за вказаною розпискою не сплачував, позивачем не надано доказів переривання або зупинення строків позовної давності. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити повністю з підстав пропущення строків позовної давності (а.с. 53-54).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 цієї статті Кодексу правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17).

При цьому згідно з положеннями ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тобто він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З цього слідує, що відповідні договори позики є чинними та ніким неоспореними.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановленні строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 цієї статті Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі змістом розписки від 23 лютого 2015 року строк зобов`язання по поверненню грошових коштів, у ній не зазначено, що на думку представника відповідача дає підстави рахувати початок перебігу строку позовної давності починаючи з 20 березня 2015 року та закінчуючи 20 березня 2018 року.

Однак відсутність у розписці запису про зобов`язання відповідача повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Оскільки договором позики, оформленим розпискою від 23 лютого 2015 року, не встановлений строк повернення позики, кошти мають бути повернені позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, що узгоджується із положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08 та 20 квітня 2021 року представник позивача направляв вимоги про повернення боргу від 07 та

19 квітня 2021 року відповідно, однак вказані вимоги не були виконані.

В укладеному між сторонами договорі позики від 23 лютого 2015 року не було визначено повернення коштів та процентів за користування позикою періодичними щомісячними платежами, тому перебіг позовної давності починається саме з дати направлення позивачем першої вимоги від 07 квітня 2021 року про повернення боргу.

З урахуванням викладеного відповідач повинен сплатити позивачу грошові кошти у повному обсязі за розпискою від 23 лютого 2015 року у розмірі 8000,00 доларів США, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню. При цьому сума виплат за позикою, що підлягає стягненню, станом на 25 жовтня 2021 року в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України становить 210334,40 гривень (8000 х 26,2918).

Разом з тим перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі

№ 6-116цс13 зазначив, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи

(ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що відповідно до умов розписки від 19 лютого 2016 року дата остаточного повернення боргу визначена, як 19 лютого 2017 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom, рішення від 22 жовтня 1996 року; Zolotas v Greece, рішення від 29 січня 2013 року).

За таких обставин суд дійшов висновку про застосування строку позовної давності щодо вимог про повернення коштів за розпискою від 19 лютого 2016 року, який слід рахувати з 20 лютого 2017 року, тобто з дня, наступного за днем, коли відповідач мав їх повернути, однак не зробив цього, чим порушив строк виконання грошового зобов`язання, визначений розпискою. Саме з цього моменту було порушено право позивача на повернення позичених ним грошових коштів відповідачу, а тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 8500,00 доларів США слід відмовити, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 цієї статті Кодексу передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зі змісту позову вбачається, що представник позивача просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Натомість, всупереч вимогам ст. 137 ЦПК України, позивачем та його представником не надано суду будь-яких доказів на підтвердження, ані розміру витрат на професійну правничу допомогу, ані на підтвердження їх здійснення, а тому підстави для їх стягнення відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення боргу, а саме у розмірі 210334,40 гривень, що становить 45,43% (210334,40 / 462990,00 х 100) від заявлених позовних вимог, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі

2103,36 гривень (4629,90 / 100 х 45,43).

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за розпискою від 23 лютого 2015 року у розмірі 8000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 210334,40 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2103,36 (дві тисячі сто три гривні 36 копійок) гривень.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Суддя В.В. Левченко