Ухвала

29 липня 2021 року

м. Київ

справа № 175/4191/20

провадження № 61-11776ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року у складі судді Бойко О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Дніпровський РВ ДВС), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Позов мотивували посилаючись на те, що на виконанні Дніпропетровського РВ ДВС знаходилося виконавче провадження № 54161442 з виконання виконавчого листа № 175/4236/16, виданого 09 червня 2017 року, на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у

ОСОБА_1 та повернення його матері ОСОБА_4 У зв`язку із невиконанням судового рішення, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року тимчасово обмежено боржника за виконавчим провадженням ОСОБА_1 в праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України до виконання зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа № 175/4236/16.

06 грудня 2017 року постановою державного виконавця виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним повним виконанням судового рішення.

22 листопада 2019 року між позивачами та товариством з обмеженою відповідальністю «Клуб Путешествий» укладений договір про надання туристичних послуг № 22110/1-1, за умовами якого, позивачі здійснили замовлення на організацію відпочинку за кордоном з 28 грудня 2019 року по

01 січня 2020 року зі сплатою коштів в розмірі 33 935,00 грн. (разом із комісією банку 33 996,60 грн.).

Зазначена подорож не відбулася у зв`язку з тим, що на момент вильоту в державній базі даних ДПС України існували відомості щодо обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 27 травня 2020 року визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Дніпровського РВ ДВС Павлової Н. В.

Посилаючись на те, що з вини державного виконавця, тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України позивача ОСОБА_1 не було скасовано та відповідна інформація не була вилучена з бази даних ДПС України, що призвело до неможливості подружжя виїхати за кордон та скористатися туристичними послугами, позивачі просили суд стягнути майнові збитки в розмірі 33 996,60 грн та на відшкодування моральної шкоди 15 000,00 грн.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди -

33 996,60 грн. (по 16 998,30 грн кожному).

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , на відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 5 000,00 грн. та на користь ОСОБА_2 , на відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 2 500,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2021 року апеляційну скаргу Дніпровського РВ ДВС задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 березня 2021 року, в частині відшкодування майнової та моральної шкоди на користь ОСОБА_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 березня 2021 року, в частині відшкодування майнової та моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , змінено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 16 998,30 грн та на відшкодування моральної - 1 000,00 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 48 996,60 грн яка станом на 01 січня

2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00*100=227 000,00).

Ураховуючи наведене, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Дніпро), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак