Провадження №22-ц/812/1348/21
Провадження № 22-ц/812/1484/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Миколаїв

Справа № 489/3425/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних витрат щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс»,

про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та стягнення майнової шкоди

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1

на рішення та ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену суддею Коваленком І.В., 7 травня 2021 року в приміщенні цього ж суду, повний текст ухвали складено 7 травня 2021 року

у с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та стягнення майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є власником кімнат АДРЕСА_1 , які вона придбала на публічних торгах.

ОСОБА_2 була заселена у гуртожиток у жовтні 1980 року, як працівник цеху № 15 Миколаївського заводу конденсаторів на койко місце у кімнату № НОМЕР_1 .

У вересні 1984 року ОСОБА_2 виселилась з гуртожитку, виписалася за адресою АДРЕСА_2 та не мешкала у гуртожитку до 2004 року.

17 березня 2004 року ОСОБА_2 знов вселилась у гуртожиток по АДРЕСА_3 , але вже на підставі договору найму з ТОВ «Ніконджитбудсервіс», та на цій підставі зареєстрована в спірних приміщеннях, а саме кімнатах 612-613 разом зі своєю родиною, яка складається з 3-х осіб.

Посилаючись на відсутність правових підстав для проживання відповідачів у належних їй на праві власності кімнатах, позивач просила усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зі спірних житлових приміщень. Крім того, просила стягнути з відповідачів матеріальну шкоду, яка полягає у неотриманні нею платежів за оренду кімнат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом її виселення з кімнат АДРЕСА_1 закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦП України .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування експлуатаційних витрат за користування житлом 910,00 грн. Розподілено судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на ухвалу про закриття провадження ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила скасувати ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказувала, що суд дійшов помилкового висновку щодо наявності судового рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, оскільки предмет позову у справі № 489/187/14-ц про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення не є тотожним позовним вимогам у даній справі.

В апеляційній скарзі на рішення суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Вказувала, що судом першої інстанції безпідставно не враховано того, що з набуттям нею права власності на спірні кімнати, вказані приміщення втратили статус приміщень гуртожитку. Крім того зазначала, що відповідачам на праві власності належить інше житло, тому їх виселення з належних їй кімнат не завдасть шкоди їх правам та інтересам. Посилалась на помилковість висновку суду щодо відсутності договірних відносин між нею та відповідачами, оскільки ставши власником кімнат, вона отримала усі права та обов`язки наймодавця.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційних скарг, посилаючись на їх безпідставність та просили судові рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з житлових приміщень блоку 612-613, загальною площею 35,15 кв. м в будинку АДРЕСА_3 (а.с. 8, 9).

ОСОБА_2 була заселена до гуртожитку у жовтні 1980 року у зв`язку з роботою на підприємстві Миколаївського заводу конденсаторів, а 17 березня 2004 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» укладено договір користування площею житлових кімнат, згідно якого ОСОБА_2 та її родині надані кімнати № 612-613 вказаного гуртожитку (а.с.15, 105).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня 2014 року, що набрало законної сили 1 грудня 2014 року , відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловою площею шляхом виселення. Вказане рішення мотивовано тим, що відповідач вселилася в гуртожиток у зв`язку з трудовими відносинами та по теперішній час проживає в ньому, а тому в силу положень статті 125 ЖК України не може бути виселена без надання їй іншого жилого приміщення.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2014 року вже ухвалено рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 1 грудня 2014 року у спорі між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 3 частини 1 ст. 255 ЦПК України закріплено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми права, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Підстава позову це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

Предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

У справі № 489/187/14-ц ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення. Зі змісту позовних вимог вбачається, що вони є тотожними за предметом та підставами у даній справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва 29 жовтня 2014 року ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 1 грудня 2014 року.

У вказаній справі судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником кімнат АДРЕСА_1 , які вона придбала на публічних торгах. ОСОБА_2 разом зі своєю родиною була вселена у спірні кімнати на підставі договору найму з ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та проживає у належному ОСОБА_1 майні. Посилаючись на відсутність правових підстав для проживання ОСОБА_9 у належних їй на праві власності кімнатах, просила усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 .

Отже, встановивши, що наведені обставини були предметом дослідження під час розгляду справи № 489/187/14-ц між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Позивачем не доведено відсутності тотожності у сторонах спору, предметі позову та підставах позову.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, а тому наявні підстави для залишення апеляційної без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Що стосується вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для виселення відповідачів зі спірних житлових приміщень.

Так, відповідно до статтей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України власник володіє своїм майном на власний розсуд, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, згідно з приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

У випадку порушення його прав, не пов`язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні.

У разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті

1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Виселення з приміщень гуртожитків регулюється главою 4 розділу 3 ЖК України.

Відповідно до норм цієї глави виселення з гуртожитків можливо у випадках передбачених статтею 132 ЖК України.

Згідно з частини другої статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спеціальним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

За статтею 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Аналогічні положення щодо порядку надання жилої площі у гуртожитках містяться в пунктах 9, 10 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 № 208.

Статтею 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК Української РСР).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї наймача) є похідним від такого права останнього.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 12.02.2020 у справі № 686/23415/18, провадження № 61-20014св19.

Отже не є підставою для виселення осіб сам факт переходу права власності на майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

З матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_2 та члени її сім`ї набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Згідно копій паспортів відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 14 жовтня 1993 року , а відповідач ОСОБА_5 з 5 липня 2001 року зареєстровані в кімнаті № 612 гуртожитку по АДРЕСА_3 , а після укладення договору від 17 березня 2004 року , а саме з 18 березня 2004 року в кімнатах № НОМЕР_2 за цією ж адресою (а.с. 62-64, 74).

Отже, оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є користувачами кімнат № 612-613 вказаного гуртожитку як члени сім`ї ОСОБА_2 , то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони також не можуть бути виселені з них без наданням їм іншого жилого приміщення.

Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що під час придбання спірних кімнат з прилюдних торгів позивач мала можливість виявити, що відповідачі проживають та зареєстровані у кімнатах № НОМЕР_2 гуртожитку, тобто мала реальну можливість дізнатися про обтяження житлових приміщень у вигляді права користування ними відповідачами і таким чином ОСОБА_1 могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не здійснила достатньої належної обачності при придбанні спірних кімнат з прилюдних торгів.

За такого, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачів зі спірних житлових приміщень відповідає фактичним обставинам справи, а також з огляду на те , що втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, не переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним, з огляду на те, що відповідачі на мають іншого житла, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову про виселення.

Доводи позивача про те, що перехід права власності, є підставою для виселення осіб зі спірного житлового приміщення , колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки не є підставою для виселення осіб сам факт переходу права власності на майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому апеляційний судом не перевірялось.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення та ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 21 липня 2021 року.