Ухвала

13 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 464/1806/17

провадження № 61-11789св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 вересня 2019 року у складі судді Чорної С. З. та постанову Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 рокуу складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 , про виселення з самовільно зайнятого житлового приміщення та вселення власника.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 , про виселення з самовільно зайнятого житлового приміщення та вселення власника.

Позов мотивований тим, що квартиру АДРЕСА_1 позивач отримав в 1986 році. Вказана квартира є кооперативною, позивач за квартиру повністю виплатив всі платежі та у 2009 році отримав свідоцтво про право власності. Відповідач ОСОБА_2 є його рідною сестрою, яка тривалий час проживала в м. Тернопіль, проте через сімейні обставини у 2007 році повернулась до м. Львова і просила надати їй тимчасове місце в квартирі для проживання, поки вона не знайде собі іншого житла, на що він погодився. Вказує, що практично з того часу відповідач примусово виселила його з квартири та відправила в с. Закривець Жидачівського району Львівської області, де раніше проживали їхні батьки, а по даний час проживає він. В подальшому, в зв`язку із погіршенням стану здоров`я, 08 квітня 2011 року його було визнано недієздатним, а згодом, 05 червня 2012 року ОСОБА_2 було визнано його опікуном.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2016 року було поновлено його цивільну дієздатність, а також припинено опіку. Після цього, він неодноразово звертався у правоохоронні органи з проханням виселити ОСОБА_2 з його квартири, а відповідно вселити його, однак, в такому було відмовлено, що мотивувалось тим, що вона є його опікуном.

За таких обставин, позивач просив захистити його законне майнове право на житло та виселити відповідача ОСОБА_2 із неправомірно займаної квартири АДРЕСА_1 , а його відповідно вселити у вказане житло, яке належить йому на праві власності.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 вересня 2019 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з займаної квартири АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1 536,80 грн судового збору.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на підтвердження правомірності зайняття нею спірної квартири АДРЕСА_1 . Договір найму даної квартири та або інші угоди з приводу користування житлом безпосередньо з його власником не укладались, не доведено проживання з позивачем однією сім`єю, її місце проживання у спірній квартирі не зареєстровано, тому вона займає спірне жиле приміщення без правових підстав. Оскільки відповідач своїми протиправними діями порушує право власності позивача на користування та володіння спірною квартирою, його порушене право слід поновити, шляхом виселення відповідача з спірної квартири та вселення позивача в належну йому квартиру.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, рух справи у суді касаційної інстанції, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19.

В касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що позивач надав відповідачу розписку про надання права на проживання у квартирі, а також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач самоправно вселилась у квартиру.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Сихівського районного суду м. Львова.

07 вересня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 05 жовтня 2021 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суд установив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 01 жовтня 2009 року № С-01960, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 січня 2010 року № 24998419 (т. 1 а. с. 11).

Згідно довідки № 55 від 22 червня 2016 року, виданої ЖБК № 170, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 1986 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі проживає ОСОБА_2 без реєстрації (т. 1 а. с. 53).

Також установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними братом і сестрою. Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , починаючи з 2007 року проживає у кв. АДРЕСА_1 .

Відповідач зверталась до суду з вимогами про визнання ОСОБА_1 недієздатним та призначення йому опікуна.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 квітня 2011 року заяву ОСОБА_2 задоволено та визнано ОСОБА_1 недієздатним. Згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 червня 2012 року ОСОБА_2 призначено опікуном ОСОБА_1 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2016 року у справі № 464/363/16, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 лютого 2017 року, задоволено заяву Сихівської районної адміністрації як органу опіки та піклування про поновлення цивільної дієздатності; скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 квітня 2011 року у справі № 2о-17/2011 про визнання недієздатним ОСОБА_1 та поновлено його в цивільній дієздатності; припинено опіку над ОСОБА_1 .

Згідно довідки ЖБК від 29 серпня 2016 року № 170 ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі (т. 1 а. с. 12).

29 вересня 2016 року ОСОБА_1 звертався до Сихівського відділу поліції м. Львова ГУ НП у Львівській області з заявою щодо заволодіння його квартирою ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 66).

Відповідно до відомостей адресно-довідкового відділу ГУ ДМС України ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 21).

ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина будинку АДРЕСА_4 , що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а. с. 127).

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі

є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неурахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20).

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги відповідача, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли

з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Предметом позовних вимог у цій справі є захист майнового права позивача на житло та виселення відповідача ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 . Суди встановили, що відповідач своїми протиправними діями порушує право власності позивача на користування та володіння спірною квартирою, його порушене право слід поновити шляхом виселення відповідача з спірної квартири та вселення позивача в належну йому квартиру.

Разом з тим, Верховний Суд здійснював касаційний перегляд зазначеної заявником, як приклад, справи № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20), в якій фізична особа звернулася до суду з позовом про визнання дій незаконними щодо відмови в приватизації квартири, у якому просила визнати незаконними дії міської ради щодо відмови у приватизації квартири та зобов`язати відповідача провести приватизацію житлового приміщення. У вказаній справі встановлено, що фізична особа зареєстрована та проживає у спірній квартирі на підставі дозволу виконавчого комітету міської ради. Виконавчий комітет міської ради надав фізичній особі дозвіл на заселення у зазначену квартиру тимчасово, до вирішення питання постійного місця проживання, з тимчасовою реєстрацією терміном на 1 рік, з обов`язковим проведенням розрахунків за комунальні послуги та по квартирній платі. Ордер на вказане житлове приміщення позивачу не надавався. Вказана фізична особа звернулася до міської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію спірного житлового приміщення, у задоволенні якої відмовлено через відсутність ордера на вселення до зазначеної квартири. Посилаючись на те, що мешкає в спірній квартирі на законних підставах, іншого власного житла не має та, вважаючи відмову міської ради в проведенні приватизації квартири порушенням своїх прав на житло, фізична особа просила позов задовольнити. Рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

За результатом касаційного перегляду Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20)виклав наступні висновки: «у частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Враховуючи вищезазначене, Верховний Суд дійшов до висновку, що суд не надав оцінки тому, що позивач вселився до квартири на підставі відповідного рішення міської ради, зареєстрований і постійно проживає в ній та несе витрати з її утримання, законність його проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції скасуванню із направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції».

Таким чином, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин

у справі № 296/4642/19 та у справі № 464/1806/17 є відмінними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справою, яка наведена заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права,

з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що наведена у скарзі

ОСОБА_2 підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, після відкриття касаційного провадження не знайшла свого підтвердження.

Тому касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук