Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Згідно заявлених вимог, заявник просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 2016 року народження: заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць частого відвідування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дитячого садочка за адресою АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та їх спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , якщо вона та (або) вони за власним бажанням перебуває (перебувають) у місці невідомому

ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс - повідомлення) із ОСОБА_1 та з їх спільною малолітньою дитиною ОСОБА_3 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник та заінтересована особа у період з 14 червня 2014 року по 17 травня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбні, від якого народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник зазначає, що починаючи з 2016 року заінтересована особа почав систематично проявляти стосовно неї та їх спільної малолітньої дитини безпідставну агресію, цькувати, погрожувати, психологічно тиснути; виражатися на їх адресу нецензурною лайкою; вживати алкогольні напої та вести аморальний спосіб життя, внаслідок чого між ними почали виникати численні сварки, що породжували як психологічне, так і фізичне домашнє насильство як стосовно заявника, так і стосовно спільної малолітньої дитини. Сварки між нею та заінтересованою особою з 2016 року були систематичними. Заявник зазначає про зафіксовані прояви домашнього насильства з боку заінтересованої особи, які підтверджуються листами останнього від 12.12.2016р., 07.06.2019р., 07.05.2021р. Також щодо дій заінтересованої особи було 19.06.2021 року складено протокол про адміністративне правопорушення. Також зазначає, що ані наявність заяви про вчинення адміністративних правопорушень, що пов`язані з домашнім насильством, ані наявність протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, жодним не впливають чином на заінтересовану особу та не сприяють припиненню проявів домашнього насильства різних форм щодо заявника та щодо їх спільної малолітньої дитини. Заінтересована особа продовжує і далі систематично проявляти безпідставні прояви агресії щодо неї та дитини. Заявник зазначає, що домашнє насильство проявляється в наступному: заінтересована особа з великим трудом надавав згоду на виїзд дитини за кордон для оздоровлення; заінтересована особа може забрати дитину на годину та привезти її через чотири дні; заінтересована особа приходить до дитячого садочка і просто стоїть за забором дивлячись на дитину, лякаючи сина та персонал дошкільного освітнього закладу; заінтересована особа не надає коштів на утримання власної дитини не надає коштів на харчування, одяг, лікування, забезпечення її базових побутових потреб, додаткових витрат на оздоровлення та розвиток; заінтересована особа забороняє спілкуватись заявнику та їх спільній малолітній дитині з родичами та родичками заінтересованої особи, його сусідами; заінтересована особа в присутності спільної малолітньої дитини виражався на адресу заявника нецензурною лайкою; заінтересована особа в присутності спільної малолітнього сина завдавав заявнику фізичного болю, що спричинило тілесні ушкодження, що, зокрема, проявлялося у ляпасах, стусанах, штовханні, душінні, триманні за руки та ноги, ударах; заінтересована особа в присутності їх спільної малолітньої дитини погрожував заявнику фізичною розправою та залякував; заінтересована особа в присутності спільної малолітньої дитини принижував заявника, наголошуючи на тому, що вона нікчемна як жінка і як матір; заінтересована особа систематично залякує спільну малолітню дитину; заінтересована особа постійно тисне на заявника психологічно. Також заявник зазначає, що останнім часом заінтересована особа неодноразово примушував малолітнього сина спати разом з його новою жінкою в одній постілі та в комісії по справам дітей було наголошено заінтересованій особі на неприпустимість подібної поведінки. Вищевказані дії заінтересованої особи по відношенню до заявника та їх спільної дитини, на думку заявника, мають ознаки домашнього насильства різних форм. На думку заявника, методи виховання заінтересованою особою спільної дитини мають ознаки такого виховання, що суперечить загальним моральним засадам суспільства. Враховуючи, що ані наявність заяви про вчинення адміністративного правопорушення, що пов`язані з домашнім насильством, ані наявність протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 та ч. 2

ст. 173-2 КУпАП, ані ймовірність настання відповідальності за вчинені правопорушення, не впливають належним чином на заінтересовану особу та не сприяють припиненню проявів домашнього насильства різних форм щодо заявника та щодо їх спільної дитини, і те, що неправомірні дії з боку заінтересованої особи завдають їй моральних страждань, які полягають в душевному болі, постійному переживанні за своє здоров`я та здоров`я спільної малолітньої дитини, приниженні честі та гідності заявника, а також фізичних страждань, викликають в неї побоювання за свою безпеку та безпеку спільної малолітньої дитини, від чого вона особисто не може себе захистити, аби уникнути повторних випадків домашнього насильства щодо неї та сина, заявник вважає, що до заінтересованої особи необхідно застосувати обмежувальний припис, щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від недопущення повторних випадків вчинення домашнього насильства. Також в заяві зазначено, що у зв`язку з тим, що заявник не може сама себе захистити від фізичного та психологічного тиску ОСОБА_2 на неї та малолітню дитину, заявникові довелось переїхати до нового місця проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заяву та просили її задовольнити з підстав, викладених у заяві. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заяві та додатково зазначила, що під час перебування у шлюбі заінтересована особа вів себе агресивно, сварився, вживав алкогольні напої. Дитина розповідала, що коли перебувала у батька, ночувала в одному ліжку з ним та жінкою. Вказане питання за заявою заявника розглядалось на комісії та заінтересовану особу було попереджено з приводу неприпустимості вказаних дій. Внаслідок дій ОСОБА_2

19 червня 2021 року заявникові були заподіяні тілесні ушкодження, з приводу яких вона зверталась до лікаря. ОСОБА_4 з приводу вказаних подій написав заяву до поліції, щоб уникнути відповідальності за вчинене. Зазначила, що була вимушена переїхати на місце проживання до м.Києва, оскільки боїться ОСОБА_2 . Постанова суду про закриття справи про адміністративне правопорушення оскаржена заявником в апеляційному порядку. Також пояснила, що дитина не бажає бачити батька, оскільки боїться останнього.

Заінтересована особа ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, подав до суду письмові заперечення, долучені до матеріалів справи (а.с.57-68), та надав в судовому засіданні усні пояснення аналогічні доводам викладеним у письмових запереченнях. Додатково зазначив, що заявник здійснює всі дії, щоб позбавити його батьківських прав, пише заяви та скарги, оскільки можливо має намір вивезти дитину до тимчасово окупованої території, де проживає її батько. Також зазначив, що заявник маніпулює побаченнями з дитиною, з метою отримання від заінтересованої особи дозволу на відчуження квартири, придбаної у шлюбі. Подібний дозвіл щодо земельної ділянки ним вже наданий. 19 червня 2021 року заявником було штучно створено конфлікт, за яким вона інсценувала побиття. З дитиною заінтересована особа бачиться лише за згодою заявника, проте остання порушує домовленості з цього приводу, також не надає можливості бачитись дитині з бабусею. Вказав, що був вимушений звернутися із заявою про визначення його участі у спілкуванні з дитиною до міської ради, а в подальшому до суду. Зазначив, що дитина почуває себе з ним щасливою та радісною. Наголосив на тому, що жодних видів домашнього насильства як до заявника так і до дитини ніколи не застосовував, а доказів такого насильства заявником не надано. Зазначив, що вказані в заяві заходи позбавлять його можливості протягом пів року бачитись з дитиною, що призведе до втрати психологічного зв`язку із сином.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення, суд приходить до наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до п.1, 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - колишнє подружжя; діти подружжя, колишнього подружжя.

В ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

- сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;

- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

- оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. (ч.2 та ст. 26 Закону)

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі

№ 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі

№ 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до неї особисто психологічного та фізичного насильства, а також щодо малолітньої дитини психологічного насильства, та зазначає про свої неодноразові звернення до правоохоронних та інших органів з приводу психологічного та фізичного насильства з боку ОСОБА_2 , стверджує, що його поведінка завдає заявникові моральних та фізичних страждань, викликає побоювання за її безпеку та безпеку дитини.

Судом встановлено що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 червня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року. (а.с.16, 18-19)

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають сина ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.17)

18 травня 2021 року ОСОБА_2 подав Бориспільському міському голові заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі в її вихованні. (а.с.69-71)

Вказане звернення було розглянуто на комісії та рекомендовано ОСОБА_2 вирішити вказане питання в судовому порядку. (а.с.72)

05 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. (а.с.115)

ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору оренди квартири від 17 вересня 2021 року (а.с.40-41). Проживання дитини із заявником не заперечується учасниками справи, через що не потребує доказування в силу ст. 82 ЦПК України.

Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису та долучено заінтересованою особою до письмових заперечень, досліджених в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто та/або малолітньої дитини внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із не застосуванням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Що стосується наявних в матеріалах справи письмових доказів, суд зазначає наступне.

Наявні в матеріалах справи листи ОСОБА_2 , адресовані заявнику, датовані

12 грудня 2016 року та 07 червня 2019 року (а.с.20, 21-22), отже наведена в них інформація не є актуальною. Крім того, вказані листи стосуються відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі та містять вибачення ОСОБА_2 .

Сам факт звернення заявника до голови Бориспільської міської ради зі скаргами на ОСОБА_2 (а.с.24-26, 28-30, 36-37) та електронний лист, надісланий останнім

ОСОБА_1 (а.с.23), а також інші докази, наведені вище, свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою з приводу участі батька у спілкуванні з дитиною та його виховання, проте не підтверджує факт вчинення

ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня

2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня

2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого

2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

На час розгляду даної справи відсутня інформація про доведення у встановлений законодавством спосіб протиправних дій ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення з приводу дій заінтересованої особи, викладених у вищевказаних заявах та скаргах (а.с.24-26, 28-30, 36-37), що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З приводу дій ОСОБА_2 , викладених у заяві ОСОБА_1 , адресованій ГУНП Київської області (а.с.31) слід зазначити, що конфлікт, яким мав місце 19 червня

2021 року та про який зазначено у вказаній заяві, був предметом судового розгляду в адміністративній справі № 359/6687/21, за результатами якого постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2021 року

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнено від адміністративної відповідальності, оголошено їм усне зауваження та закрито провадження у справі щодо вказаних осіб за ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.с.38-39).

При цьому, учасники справі підтвердили в судовому засіданні, що вказана постанова оскаржена ОСОБА_1 в апеляційному порядку та апеляційний розгляд справи триває. Отже постанова Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2021 року не набрала законної сили.

Таким чином, викладені у вказаній постанові суду фактичні обставини не можуть бути безумовною підставою для застосування спеціального заходу у вигляді обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , тим більше, що обрані заявником заходи тимчасового обмеження прав останнього призведуть до порушення прав ОСОБА_2 щодо виховання сина та спілкування з ним.

Факт звернення заявника до лікаря 21 червня 2021 року зі скаргами на біль у попереку (а.с.32-35) не є належним доказом застосування до неї ОСОБА_2 фізичного насильства.

Слід також зазначити, що з приводу надання ОСОБА_2 можливості побачитись із сином, останній протягом вересня - жовтня 2021 року неодноразово звертався до ОСОБА_1 (а.с.110-114). Крім того, заінтересована особа з метою отримання інформації про сина звертався до Бориспільського міського голови. (а.с.119-121)

За змістом положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Щодо обраних заходів обмежувального припису, слід також зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборони ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць частого відвідування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дитячого садочка за адресою АДРЕСА_2 ; заборони ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та їх спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , якщо вона та (або) вони за власним бажанням перебуває (перебувають) у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс - повідомлення) із ОСОБА_1 та з їх спільною малолітньою дитиною ОСОБА_3 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, то обрані заявником способи захисту, в разі їх застосування, фактично призведуть до порушення визначених Сімейним кодексом України прав ОСОБА_2 на виховання сина та спілкування з дитиною, що є не припустимим.

З приводу пояснень заявника про те, що дитина не бажає бачитись із батьком слід зазначити, що доказів таких тверджень матеріали справи не містять. При цьому слід також зазначити, що інтереси дитини не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

Крім того, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною заявою та визначаючи заходи тимчасового обмеження щодо ОСОБА_2 по відношенню як до себе, так і до малолітньої дитини, вказує в заяві в якості заявника лише себе та не зазначає про її звернення з даною заявою як законного представника - в інтересах малолітнього сина.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч.3 ст. 26 цього Закону).

Вказані ризики також не доведені заявником.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 будь-якого з видів домашнього насильства відносно неї та/або малолітньої дитини, а також ризиків настання насильства у майбутньому, тому заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», статями 258, 259, 263-265, 293, 294, 3501-3508 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

У задоволені заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), про видачу обмежувального припису - відмовити.

Копії повного рішення суду вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні у судовому засіданні, копію рішення суду надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

С у д д я