Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 370/457/21
Номер провадження 22-ц/824/12999/2021
Головуючий у суді першої інстанції Мазка Н.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
25 жовтня 2021 року місто Київ

Номер справи 370/457/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Мазки Н.Б., в приміщенні Макарівського районного суду Київської області, повне рішення складене 13.07.2021, -

в с т а н о в и в :

АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) у лютому 2021 року звернулось до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що остання звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 11.07.2014, відповідно до якої вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а також зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банком на підставі договору надання банківських послуг було відкрито відповідний картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та відповідно надано відповідачу у користування кредитну картку. Надалі розмір кредитного ліміту позичальника збільшився до 6620 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Позивач вказував, що свої зобов`язання за договором він виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 25.01.2021 за нею утворилась заборгованість у загальному розмірі 10826,12 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, а тому числі простроченому у сумі 9799,74 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 1026,38 грн. Відтак, з урахуванням неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк змушений був звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з відповідача на його користь вищевказану заборгованість та понесені у справі судові витрати.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13 липня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у відповідача відсутній борг за поточним тілом кредиту та нарахованими відсотками, а тому за відсутності в Умовах та правилах надання банківських послуг визначення поняття «Прострочене тіло кредиту» є незрозумілим та не з`ясовується з наданих позивачем розрахунків, яким чином була нарахована за відповідачем заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 0 грн. Щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками місцевий суд у своєму рішенні зазначив, що згідно до Умов та правил надання банківських послуг, проценти нараховуються на суму залишку за кредитом. Проте, за змістом позовної заяви залишку заборгованості за тілом кредиту у відповідача немає, то відповідно суд вважав і відсутньою заборгованість за відсотками.

Крім того, суд зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не засвідчений печаткою банку, а тому не може вважатися допустимим доказом щодо обставин, які викладені банком у позовній заяві.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу. У поданій скарзі заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги заявник вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків щодо відсутності за позичальником заборгованості за тілом кредиту, оскільки не дослідив належним чином наданий банком розрахунок заборгованості у взаємозв`язку із випискою з особового рахунку відповідача, а також не спростував усіх встановлених обставин, зокрема щодо фактичного отримання та використання відповідачем кредитних коштів. Крім того, зазначив, що за наданим суду розрахунком заборгованість за тілом кредиту складалася із поточної та простроченої заборгованості. Тому, оскільки прострочена заборгованість за тілом кредиту являється кредитними коштами, які були надані клієнту та не були повернуті ним у передбачений договором строк, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність за відповідачем ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в цілому.

Водночас, у поданій апеляційній скарзі заявник також посилався на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову у частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками. В обґрунтування таких доводів зазначив, що на підтвердження погодження сторонами оплати процентів за користування кредитними коштами, а також встановлення їх розміру заявником було надано до суду належні докази, підтверджуючі факт приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, та відповідно визнання їх позичальником під час користування кредитними коштами.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; якрозподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у відповідача відсутній борг за поточним тілом кредиту та нарахованими відсотками, а тому за відсутності в Умовах та правилах надання банківських послуг визначення поняття «Прострочене тіло кредиту» неможливо встановити, яким чином банк нарахував за відповідачем заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме така заборгованість відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 0 грн.

Крім того, з`ясовуючи наявність підстав для задоволення вимог банку у частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, то місцевий суд зауважив на тому, що згідно до Умов та правил надання банківських послуг, проценти нараховуються на суму залишку за кредитом. Тому, оскільки за змістом позовної заяви залишку заборгованості за тілом кредиту у відповідача немає, то відповідно суд вважав і відсутньою заборгованість за відсотками. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд визнав наданий позивачем розрахунок заборгованості недопустимим доказом, оскільки такий не засвідчений печаткою банку.

Однак, переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване рішення, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.07.2014 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.28).

У заяві зазначено, що відповідач згодна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, а також копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.29, 30-54).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», у відповідності до підписаного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору №б/н останній було надано кредитні картки: № НОМЕР_1 (11.07.2014) та № НОМЕР_2 (27.11.2015) зі строком дії картки до останнього дня листопада 2019 року (а.с.27).

Згідно довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір №б/н) останній 11.07.2014 було здійснено старт кредитного рахунку та встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн, який того ж дня був збільшений до 1100 грн. В подальшому вказаний кредитний ліміт на картковому рахунку, починаючи з 11.12.2015, неодноразово змінювався, а 23.01.2018 був збільшений до розміру 6620 грн. 09.11.2018 кредитний ліміт відповідача було зменшено до 0 грн (а.с.26).

У відповідності до наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за договором №б/н від 11.07.2014, станом на 25.01.2021 становить 10826,12 грн і складається із заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту в розмірі 9799,74 грн, а також заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 1026,38 грн (а.с.6-21).

Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У наданій до суду заяві-анкеті від 11.07.2014, підписаній сторонами, відсутні умови договору про розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а також порядку та строків її сплати.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками.

АТ КБ «Приватбанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі щодо розміру і порядку нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11.07.2014, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» як на невід`ємні частини спірного договору.

Вказаним витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, базова процентна ставка в місяць, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (без обмеження строку), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі, строку та порядку їх нарахування.

Разом з тим, надана позивачем роздруківка із сайту банку не може бути визнана належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11 липня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23 лютого 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній відповідачем анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві ОСОБА_1 , яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції помилково послався на Умови та правила надання банківських послуг, які встановлюють порядок нарахування відсотків, оскільки такі, як складова кредитного договору, відповідачем підписані не були, а тому не можуть врегульовувати між сторонами питання щодо розміру, строків та порядку нарахування та сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Тому, місцевий суд безпідставно послався на неможливість стягнення з відповідача заборгованості за відсотками з тих підстав, що за визначеним Умовами та правилами надання послугу порядком нарахування відсотків у даній справі неможливо нарахувати відповідачу проценти на суму залишку заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 0 грн.

У даному випадку позовні вимоги банку у частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками не підлягають задоволенню саме з підстав відсутності доказів погодження між сторонами у встановленому законом порядку умов договору щодо строків, розміру та порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, виходячи з наступного.

Так, згідно з вимогами статтей 263, 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку по рахунку позичальника), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, у тому числі 9799,74 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд не врахував наведені обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті в цій частині.

Суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту), не врахувавши, що у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором. Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.

Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тому відповідач міг використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Отже, сума заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості. Сума простроченого тіла кредиту в розмірі 9799,74 грн, яку просить стягнути позивач з відповідача, належним чином обґрунтована та підтверджена у розрахунку та виписці, які досліджено колегією суддів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач користувалася кредитним лімітом (карткою) та вчиняла дії щодо часткової сплати заборгованості за кредитним договором протягом періоду кредитування.

Зокрема, із виписки по особовому рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувалася кредитними коштами, отримувала їх через банкомати, здійснювала перекази на погашення заборгованості тощо.

Так, доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з випискою по рахунку відповідача свідчить про отримання останньою кредитних коштів. При цьому відповідачем не було спростовано факт наявності та розміру заборгованості, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Апеляційний суд наголошує на тому, що базою для здійснення розрахунку заборгованості за кредитними зобов`язаннями є виписка про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 . В позовній заяві банк наголошував на тому, що користування відповідачем кредитним лімітом підтверджується випискою по руху коштів по рахунку, але суд на це уваги не звернув.

Таким чином, наведене вище свідчить про визнання позичальником факту отримання кредитних коштів та користування ними, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором.

Оскільки банк посилався на ці обставини, а суд не перевірив їх, апеляційний суд на стадії апеляційного провадження приймає до уваги виписку про рух коштів по рахунку відповідача, а також наданий розрахунок заборгованості та довідки банку про видані відповідачу картки та про встановлений кредитний ліміт.

Більш того, висновок суду про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є допустимим доказом з підстав відсутності на ньому печатки установи банку колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у відповідності до вимог статті 95 ЦПК України печаткою засвідчуються копії документів, які надаються суду. В той же час, наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості не є копією документа, а є самостійним документом в оригіналі, про що зазначено банком у додатку до позовної заяви, а тому засвідчення його печаткою не потребується.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Втім, розглядаючи зазначений позов в частині вимог банку про стягнення з боржника основного боргу за кредитом, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11.07.2014 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, погоджується з позицією позивача, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 9799,74 грн, відтак рішення суду в цій частині відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Згідно з положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до вимог ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи той факт, що колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене Макарівським районним судом Київської області рішення від 13 липня 2021 року не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, оскільки суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо недоведеності вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також обрав неправильні мотиви в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, то відповідно оскаржуване рішення на підставі ч.4 ст.367 ЦПК України підлягає скасуванню апеляційним судом з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Разом з тим, як встановлено положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Крім того, оскільки позивачем за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 3405 грн, розмір якого згідно вимог Закону України «Про судовий збір» визначений як мінімальний для сплати юридичною особою за подачу до суду апеляційної скарги, то понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, навіть з урахуванням часткового задоволення позову, підлягають відшкодуванню з відповідача саме в зазначеному розмірі. Крім того, суд стягує з відповідача на користь позивача його судові витрати у розмірі 2270 грн по сплаті судового збору за подачу позову до суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 11.07.2014 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Код , р/р № НОМЕР_4 , МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д) заборгованість за простроченим тілом кредиту по кредитному договору №б/н від 11.07.2014 у розмірі 9799,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Код , р/р № НОМЕР_4 , МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д) 2270 грн сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Код , р/р № НОМЕР_4 , МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д) судовий збір за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції у розмірі 3405 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова суду складена 25 жовтня 2021 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна