Постанова

Іменем України

12 жовтня 2021 року

м. Київ

справа №580/565/17

провадження №61-12032св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І. Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_6 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_8 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у складі колегії суддів Кононенко О. Ю., Криворотенко В. І., Філонової Ю. О.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , з позовом, в якому просили: виділити ОСОБА_1 у володіння та користування 23/100 частини приміщення, а ОСОБА_2 у володіння та користування 22/100 частини нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 .

Пізніше позивачі уточнили позовні вимоги та просили здійснити виділ загальної частини приміщення у розмірі 45/100 по АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 144,5 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 належить 23/100 частин приміщення, а ОСОБА_2 - 22/100 частин.

Відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 належить по 11/100 частин вказаного приміщення кожній, а ОСОБА_3 є власником 22/100 частин спірного нерухомого майна.

Оскільки співвласниками не досягнуто згоди щодо розпорядження та користування спільним майном, позивачі звернулись до суду про виділення у натурі належних їм часток у праві спільної власності.

У червні 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 подали зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_2 про поділ нежитлового приміщення, площею 102 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , відповідно до належних заявникам часток у праві спільної часткової власності. Крім того, позивачі просили залишити у їх спільній власності у спірній нежитловій будівлі сходову клітину.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 11 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виділ частки із складу спільної часткової власності задоволено.

Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно у володіння та користування 45/100 (23/100 та 22/100) частин нежитлового приміщення загальною площею 116,9 кв. м на АДРЕСА_1 згідно першого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1065 від 27 грудня 2017 року, а саме: частину приміщення «2» площею 33,4 кв. м та приміщення «3» площею 12.5 кв. м, що складає 45/100 ідеальних частин.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що є можливим виділ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частини нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1065 від 27 грудня 2017 року, оскільки спірне майно є спільною частковою власністю сторін.

Вказане рішення оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку в частині задоволення первісних позовних вимог.

Постановою Сумського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині (в частині задоволення первісного позову) залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Сумського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування постанови апеляційного суду судом касаційної інстанції стало встановлення обставин розгляду справи за відсутності

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які не були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою Сумського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення первісних позовних вимог.

Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно у володіння та користування 45/100 (23/100 та 22/100) частин нежитлового приміщення загальною площею 116,9 кв. м по АДРЕСА_1 згідно першого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1065 від 27 грудня 2017 року, а саме: частину приміщення «2» площею 33,4 кв. м та приміщення «3» площею 12,5 кв. м, що складає 45/100 ідеальних частин.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що справу розглянуто судом за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не повідомлених належним чином про дату, час і місце судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, в основу яких покладено висновок судової будівельно-технічної експертизи № 1065 від 27 грудня 2017 року та здійснено виділ в натурі часток нерухомого майна за першим варіантом, запропонованим експертом, за яким первісним позивачам виділяється у спільне володіння та користування 23/100 та 22/100 частини нежитлового приміщення загальною площею 116,9 кв. м, розташованого по

АДРЕСА_1 , а саме: частину приміщення «2»

площею 33,4 кв. м та приміщення «3» площею 12,5 кв. м, що складає 45/100 ідеальних частин.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що спільна частка позивачів у справі спільної часткової власності є суттєвою і можливість її виділу підтверджується, як висновком вищезазначеної судової будівельно - технічної експертизи, так і поясненнями експерта Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Скасувавши рішення суду першої інстанції, апеляційний суд ухвалив рішення такого ж змісту та задовольнив первісний позов.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погодилась з висновками апеляційного суду в частині виділення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спільно у володіння та користування 23/100 та 22/100 частини спірного нежитлового приміщення за першим варіантом висновку судової будівельно-технічної експертизи, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову з ухваленням нового рішення про виділення позивачам за первісним позовом спільно у володіння та користування належні їм частки у нежитловому приміщенні за другим варіантом експертного висновку.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено положення пунктів 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України та не надано позивачу надати пояснення, поставити запитання іншим учасникам справи.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції фактично змінив частини спільної часткової власності, збільшивши частку відповідачів за первісним позовом та зменшив частку позивачів.

Апеляційним судом під час розгляду справи не застосовано правову позицію Верховного Суду України у справі №6-1443цс16 щодо припинення права спільної часткової власності на майно у разі виділу частки в натурі та не враховано, що якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна.

Крім того, у якості правової підстави касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у правовідносинах виділу в натурі приміщення комерційного призначення. Існуючий правовий висновок Верховного Суду щодо застосування статті 364 ЦК України стосується поділу майна подружжя та житлової нерухомості.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , заперечують проти доводів позивачів за первісним позовом та просять залишити без задоволення вимоги касаційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Фактичні обставини, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого реєстраційною службою Лебединського районного управління юстиції Сумської області 01 березня 2013 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належало нежитлове приміщення, загальною площею 116,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

ОСОБА_2 - 22/100 частини, ОСОБА_1 - 23/100 частини, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по 11/100 частини, ОСОБА_9

- 22/100 частини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року після смерті ОСОБА_9 спадщину прийняла ОСОБА_3 .

Відповідно до технічного паспорта, складеного станом на 23 січня 2015 року нежитлові приміщення перукарні, належні на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 розташовані на другому поверсі чотирьохповерхового будинку і складаються із: сходової клітки «ІІ», площею 14,9 кв. м (приміщення загального користування), залу «І», площею 35,6 кв. м, залу «2»,

площею 53,9 кв. м, підсобного приміщення «3», площею 12,5 кв. м.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1065 від 27 грудня 2017 року, виділ 23/100 та 22/100 частин нежитлового приміщення перукарні по АДРЕСА_1 є можливим.

Судовим експертом запропоновано два варіанти виділу нежитлових приміщень перукарні, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Згідно 1-го варіанту виділу:

I-им співвласникам виділяються частина приміщення «2», площею 33,4 кв. м; приміщення «3», площею 12,5 кв. м, що складає 45/100 ідеальних частин;

II-им співвласникам виділяються приміщення «1», площею 35,6 кв. м; частина приміщення «2», площею 20,5 кв. м, що складає 55/100 ідеальних частин;

Сходова клітка «II», площею 14,9 кв. м - приміщення загального користування.

При 2-му варіанті:

I-им співвласникам виділяються приміщення «1», площею 35,6 кв. м; частина приміщення «2», площею 10,3 кв. м, що складає 45/100 ідеальних частин;

II-им співвласникам виділяються частина приміщення «2», площею 43,6 кв. м; приміщення «3», площею 12,5 кв. м, що складає 55/100 ідеальних частин;

Сходова клітка «II», площею 14,9 кв.м. - приміщення загального користування.

Для здійснену вказаних варіантів виділу приміщень перукарні необхідно провести наступні переобладнання:

1. Демонтувати перегородку між приміщеннями «1» та «2».

2. Влаштувати нову перегородку між приміщеннями «1» та «2».

Виконати окреме підключення електро-, водопостачання та опалювання.

Переобладнання погодити з виконкомом міської ради, держпожінспекцією і енергозабезпечуючими підприємствами.

З листа управління житлово-комунального господарства Лебединської міської ради від 20 липня 2018 року № 155 вбачається, що можливе проведення переобладнання приміщень відповідно до запропонованого експертом варіанту, без втручання в основні несучі конструкції будівлі, за умови виготовлення відповідної проектної документації.

Відповідно до листа Лебединського районного сектору управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області від 20 серпня 2018 року, у разі зміни функції будинку або його окремих приміщень необхідно розробляти заходи щодо перепрофілювання будинків і приміщень згідно з чинним законодавством та нормативними вимогами, що відповідають новому призначенню, та узгоджувати їх в установленому порядку.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2102 від 29 березня 2019 року, планувальні характеристики об`єкту не дають можливості поділу приміщень з відокремленими входами для кожного із шести співвласників. Відтак, з технічної точки зору надання варіантів розподілу приміщень за адресою: АДРЕСА_1 згідно часток співвласників не видається за можливе. Крім того, запропоновано два варіанти користування вказаним приміщенням.

Згідно 1-го варіанту порядку користування приміщеннями:

I-им співвласникам (11/100, 11/100, 11/100 частки) надається в користування приміщення площею 35,6 кв. м;

II-им співвласникам (22/100, 22/100, 23/100 частки) надається в користування приміщення площею 66,4 (53,9 + 12,5) кв. м;

Сходова клітка «II», площею 14,9 кв. м - приміщення загального користування.

При 2-му варіанті:

I-им співвласникам (11/100, 22/100 частки) надається в користування приміщення площею 35,6 кв. м;

II-им співвласникам (11/100, 11/100, 22/100, 23/100 частки) надається в користування приміщення площею 66,4 (53,9 + 12,5) кв. м.

Сходова клітка «II», площею 14,9 кв. м - приміщення загального користування.

За наведеними варіантами відступ від часток згідно правовстановлюючих документів становить 2/100 або 1,94 кв. м. Розмір компенсації співвласникам, частка яких стає меншою за ідеальну, становить 1 934 грн.

З листа філії «Лебединський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго» від 12 лютого 2020 року вбачається, що електрична енергія постачається на об`єкт (перукарня), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , дозволеною потужністю 2,5 кВт, особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відокремлення електропостачання на об`єкти може бути вирішено окремо з кожним власником приміщення відповідно до умов пунктів 2.1.7 та 2.1.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії шляхом надання документа про підтвердження права власності на нежитлове приміщення, з присвоєнням окремих юридичних адрес.

З листа комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради від 30 січня 2020 року вбачається, що є можливість на підключення відокремленого централізованого водопостачання та водовідведення по АДРЕСА_1 .

Співвласники нерухомого майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 використовують його для здійснення підприємницької діяльності і фактично користуються приміщенням «І» площею 35,6 кв. м, а приміщення «2» площею 53,9 кв. м та підсобне приміщення «3» площею 12,5 кв. м ніким із його співвласників не використовується.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК Українивизначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша-третя статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1443цс16 зроблено висновок, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №442/7505/14, провадження №61-4536св18).

Встановивши, що висновком судової будівельно-технічної від 27 грудня 2017 року №1065 визначена технічна можливість виділення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 23/100 та 22/100 частин нежитлового приміщення у відповідності до розміру ідеальних часток усіх співвласників, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виділення позивачам за первісним позовом в натурі приміщень відповідно до належних їм часток у спірному нежитловому приміщенні за першим варіантом, запропонованим експертом, що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також враховує інтереси усіх сторін та не завдасть неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Прийнявши за основу перший варіант, запропонований проведеною експертизою, суди попередніх інстанцій врахували інтереси сторін та фактичний порядок користування нежитловим приміщенням, що склався між співвласниками, за яким ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 фактично користуються приміщенням «І» площею 35,6 кв. м, а приміщення «2» площею 53,9 кв. м та підсобне приміщення «3» площею 12,5 кв. м жодним із співвласників не використовується.

Доводи касаційної скарги, що обраний судом варіант виділення частки із спільного майна фактично змінив частини спільної часткової власності, збільшивши частку відповідачів за первісним позовом та зменшив частку позивачів, є необґрунтованими, оскільки висновком експерта від 27 грудня 2017 року №1065 визначені можливі варіанти виділу з урахуванням ідеальних часток, за яким, зокрема позивачам за первісним позовом виділяється належні їм частки у розмірах 23/100 та 22/100. Під час розгляду справи висновки вказаної судової будівельно-технічної експертизи не спростовані.

Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з першим варіантом поділу спільного майна в натурі, обраного судом з урахуванням установлених обставин справи, оскільки, за аргументами заявника, такий виділ слід здійснити за другим варіантом висновку експерта, відповідно до якого позивачам за первісним позовом виділяться приміщення №1 площею 35,6 кв. м, яке використовується ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 для здійснення підприємницької діяльності.

Проте, такі доводи були предметом перевірки і дослідження судом під час розгляду справи, а порядок виділу часток встановлено виходячи із ідеальних часток кожного із співвласників та з урахуванням інтересів усіх сторін, виходячи в тому числі з фактичного порядку користування нежитловим приміщенням.

Посилання заявника на порушення судом апеляційної інстанції пунктів 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України, спростовуються матеріалами справи, за якими позивачі за первісним позовом, зокрема ОСОБА_1 , у повній мірі користувались наданими процесуальними правами, в тому числі на участь у розгляді справи, подання доказів та пояснень щодо заявлених ними позовних вимог.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1443цс16, оскільки оскаржуване у цій справі рішення суду апеляційної інстанції, за установлених у ній обставин, змісту застосованого варіанту виділу частки із спільної часткової власності, який враховує розмір ідеальних часток співвласників, не суперечить висновкам, викладеним у наведеній постанові Верховного Суду України.

Доводи касаційної скарги про відсутність Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо виділу в натурі приміщення комерційного призначення є необґрунтованими, оскільки статті 364, 367 ЦК України, якими встановлено способи реалізації існуючої у співвласника правомочність розпорядження спільним майном, визначають в цілому цю правомочність щодо майна, що є у спільній часткові власності, та не виокремлюють і не поділяють це майно за характеристиками, комерційного використання або житлового тощо.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №910/18531/19).

У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права у спірних правовідносинах та ухвалено рішення відповідно до встановлених обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Сумського апеляційного суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко