Постанова

Іменем України

12 жовтня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/8082/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 09 лютого 2021 року

у справі №754/2481/19 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації

про визнання права користування, вселення та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (відповідач 1) та Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Деснянська РДА в м. Києві, відповідач 2), в якому просила визнати її право користування квартирою в якості члена сім`ї наймача за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати розпорядження щодо приватизації цієї квартири та вселити її до цієї ж квартири.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона як член сім`ї ОСОБА_3 , а саме в якості дружини останнього з вересня 2005 року проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. З вересня 2005 року по день смерті ОСОБА_3 вони проживали однією сім`єю, як подружжя, та вели спільне господарство. Однак, 11.12.2018 її протиправно виселено з квартири відповідачкою ОСОБА_2 шляхом зміни замків. А в січні 2019 року вона вже дізналася про розпорядження Деснянської РДА в м. Києві про те, що спірна квартира приватизована ОСОБА_2 .

Позивачка, посилаючись на те, що приватизація квартири порушує її право на проживання у цій квартирі, оскільки проживаючи в ній вона набула статусу члена сім`ї наймача ОСОБА_3 , вселена до квартири за згодою останнього, просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не зазначив в рішенні суду мотивів прийняття чи відхилення доказів позивача, не надав їм правової оцінки, як і не зазначив в рішенні пояснень відповідача ОСОБА_2 , яка підтвердила факт проживання її батьком разом з ОСОБА_1 .

Вважала, що суд формально послався на те, що позивачка не довела своїх порушених прав, а зміст рішення суду ідентичний відзиву на позовну заяву відповідача Деснянської РДА в м. Києві.

Суд не взяв до уваги, що у відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 визнала той факт, що починаючи з 2005 року позивачка постійно проживала у спірній квартирі разом з її батьком ОСОБА_3 , а відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Натомість суд безпідставно зазначив у рішенні, що доводи позовної заяви не відповідають фактичним обставинам справи, так як шлюб не було зареєстровано, а отже позивачка не могла заселитися до спірної квартири, як член сім`ї наймача.

Судом неправильно зазначено в рішенні, що в матеріалах справи відсутні докази, що надання відповідачкою ОСОБА_2 згоди на проживання ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 на час вселення була неповнолітньою і її згода не передбачена законом у такому випадку.

Судом не надано належної оцінки стосовно факту проживання позивача у спірній квартирі та які в неї були відносини з ОСОБА_3 . Суд в рішенні відобразив лише покази свідка ОСОБА_5 , яка підтвердила, що позивачка проживала в спірній квартирі разом з ОСОБА_3 , часто бачила їх разом і що ОСОБА_4 називав ОСОБА_1 дружиною. На думку позивачки за таких обставин вона набула право користування спірною квартирою на підставі ст. 64 ЖК Української РСР, але її незаконно позбавили такого права.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду в апеляційній скарзі зазначила обставини, на які посилалася у позовній заяві, а також на обставини зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачка ОСОБА_2 подала відзив, в якому посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Позивачка та її представники ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач - Деснянська РДА в м. Києві, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Деснянська РДА в м. Києві.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 листопада 1992 року Виконавчим комітетом Київської міської ради було видано ордер на зайняття житлового приміщення №10027, а саме на квартиру АДРЕСА_2 . Ордер був наданий на ім`я ОСОБА_8 (мати відповідача 1) та членам її сім`ї, а саме чоловіку ОСОБА_3 (батько відповідача 1) та доньці ОСОБА_2 .

У вищевказаній квартирі з моменту отримання ордеру на вселення були зареєстровані з 24.12.1992 ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (відповідач 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, у зв`язку з чим 23.12.1993 була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , у зв`язку з чим 28.08.2018 був знятий з реєстраційного обліку за місцем проживання.

Позивач ОСОБА_1 на даний час у спірній квартирі не зареєстрована і зареєстрована у ній не була.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 не перебувала та в матеріалах справи відсутні належні докази, як то рішення суду, про встановлення факту проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.

Як пояснила позивачка в судовому засіданні апеляційного суду, вона зверталася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , але позов не задоволено. В даній справі вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 не заявляла.

Суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини, застосувавши положення житлового законодавства, які регулюють дані правовідносини (ч. 1, ч. 2 ст. 64, ст. 65 ЖК Української РСР), та врахувавши, що позивачкою не надано доказів того, що вона була членом сім`ї наймача, як і не надано доказів здійснення ОСОБА_3 за життя будь-яких дій, спрямованих на вселення її до спірної квартири, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не може бути визнана такою, що відповідно до встановленого ст. 64, 65, 156 ЖК Української РСР порядку набула право користування спірною квартирою.

До того ж, судом першої інстанції також враховано, що позивачем не надано доказів щодо сплати житлово-комунальних послуг, які надавалися мешканцям спірної квартири, та зі змісту яких би вбачалася кількість осіб, на яких проводилися нарахування за спожиті послуги і фактично були сплачені.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 визнала факт проживання позивачки у спірній квартирі разом з ОСОБА_3 , оскільки за приписами процесуального закону пояснення сторони у справі не є доказами. А як свідок, за правилами статті 92 ЦПК України, відповідачка ОСОБА_2 не була допитана.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивачки, що судом не надано належної оцінки тому, що у неї були відносини з ОСОБА_3 та у зв`язку з цим вона проживала у спірній квартирі, оскільки обставини щодо проживання у квартирі не доводять того, що вона була членом сім`ї наймача квартири.

Більше того, оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР може бути визнано лише осіб, які вселились у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. Однак, матеріали справи не містять доказів, що позивачка у визначеному законом порядку та на відповідній правовій підставі за життя ОСОБА_3 вселилася до спірної квартири.

Також слід враховувати, що за змістом ст. 65 ЖК Української РСР, за особою не може бути визнано право користування приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому приміщенні. А як вказувалося вище, позивачка зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, позивачка не довела належними й допустимими доказами факту постійного та тривалого проживання в спірній квартирі, ведення спільного господарства з ОСОБА_3 , участь у витратах та утриманні спірної квартири, відсутність у неї іншого житла, з урахуванням того, що на час звернення до суду з позовом зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги доводи позивачки, що її у незаконний спосіб ОСОБА_2 виселено із спірної квартири. Проте, обставини щодо виселення позивачки із спірної квартири без рішення суду не вказують на те, що вона має право на користування спірною квартирою з підстав, визначених ст. 64, 65 ЖК Української РСР.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки позивач не довела факту набуття нею відповідно до норм житлового законодавства права на користування спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права користування спірною квартирою в якості члена сім`ї наймача та вселення її в цю квартиру.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування розпорядження щодо приватизації квартири, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 24.10.2018 ОСОБА_2 звернулася до Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , до якої додала всі необхідні документи.

За результатами розгляду Деснянською РДА в м. Києві, як органом приватизації, видано розпорядження від 02.11.2018 про приватизацію квартири АДРЕСА_2 та відповідне Свідоцтво про право власності на дану квартиру, згідно якого спірна квартира на праві власності належить ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, що до органу приватизації ОСОБА_2 було надано перелік визначених Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396 перелік документів, в тому числі довідку про зареєстрованих у квартирі осіб, згідно якої у спірній квартирі зареєстрована лише одна особа - ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування вимог про скасування розпорядження щодо приватизації квартири зазначила, що приватизація квартири є незаконною та порушує її права, оскільки проведена без її участі та на особу ( ОСОБА_2 ), яка там не проживала.

Встановивши, що на час приватизації спірної квартири 02 листопада 2018, позивачка як член сім`ї наймача, не була зареєстрована у спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396 (із змінами) вона не мала права на приватизацію квартири разом із ОСОБА_2 . Отже, оспорюване розпорядження щодо приватизації спірної квартири не порушує право позивачки на приватизацію такої квартири ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для його скасування.

Апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду в частині відмовленої позовної вимоги про скасування розпорядження щодо приватизації.

Фактично, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат між сторонами.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець