ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4947/21 Справа № 202/8158/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року позивачі звернулися із вищезазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої посилалися на те, що вони є співвласниками квартири площею 49,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та їм належить по 1/3 частині зазначеної квартири. Також, 1/3 частина зазначеної квартири належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , яка приходилась ОСОБА_1 двоюрідною бабусею. Зазначили, що вони були єдиними родичами, яких мала ОСОБА_3 , а тому після її смерті жодна особа не зверталась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. ОСОБА_1 зазначила, що вона здійснювала догляд за ОСОБА_3 , однак після смерті ОСОБА_3 не змогла прийняти спадщину після померлої, оскільки на той час законодавством було передбачено дві черги спадкоємців та до жодної черги вона не відносилась. Після смерті ОСОБА_3 право власності на її частину квартири припинилось та жодна особа, включаючи державні органи, не набули право власності на вказану квартиру, а тому вказана частина нерухомого майне є безхазяйною річчю. Позивачі наголошували, що вони на протязі усього часу після смерті ОСОБА_3 володіли та користувалися зазначеною частиною квартири.

Враховуючи вищезазначене, позивачі просили суд визнати права власності на частину вказаного нерухомого майна за набувальною давністю.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири площею 49,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та їм належить по 1/3 частині зазначеної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 190820744 від 29.11.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 190820963 від 29.11.2019 року.

Встановлено, що 1/3 частина зазначеної квартири належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 26.08.1993 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровського районної ради народних депутатів від 09.06.1989 року №345/7 у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 потребувала догляду, ОСОБА_1 була призначена піклувальником ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 26.06.1995 року.

Судом встановлено, що позивачі здійснюють оплати за житлово-комунальні послуги, що підтверджується наданими копіями квитанцій та договорів про надання комунальних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що володіння позивачами 1/3 частинами спірної квартири не можна вважати добросовісним, оскільки позивачі були обізнані про те, що власником 1/3 частини спірної квартири, на яку вони просять визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_3 .

В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що жодна особа після смерті ОСОБА_3 не отримала свідоцтва про право власності на 1/3 квартири та відповідачі не проявляли ніякої зацікавленості в отриманні нерухомого майна у комунальну власність; жодна особа не пред`являла вимог до позивачів та ніхто, окрім позивачів, не здійснював утримування квартири; позивачам було відомо, що використанням квартири вони не завдають шкоди нічиїм інтересам, що є свідчення добросовісності використання квартири.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Враховуючи, що сам по собі факт користування апелянтом спірним нерухомим майном, сплата комунальних послуг не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, та відповідно, правильно відмовив у позові.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, обізнаність апелянта щодо володіння ОСОБА_3 1/3 частини спірної квартири, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Таким чином, апелянтом не доведено того, що спірне нерухоме майно може бути об`єктом набувальної давності, не доведено відсутність інших осіб, які претендують на це майно.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова