Справа № 658/2388/21
(провадження № 2/658/1137/21)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі

головуючого судді Под`ячевої І.Д.,

при секретарі Фокіній О.Ю.,

розглянувши в місті Каховка у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (третя особа Любимівська селищна рада) про припинення права власності на частку в майні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_4 на 2/100 частки громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши відповідачам по 500 грн. за 2/100 частки зазначеного нерухомого майна та визнання за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на 2/100 частки громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1566 грн. 60 коп..

В обґрунтування позову зазначається, що ОСОБА_1 є власником 98/100 часток громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно реєстру нерухомості ОСОБА_4 є власником 2/100 часток зазначеного майна, однак у 2017 році ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Спірне майно відповідачі у спадок прийняли, однак не оформлювали, оскільки їм було відомо, що зазначену частку в нерухомому майна позивач у їх матері викупив, однак вони не встигли належним чином оформити відповідний договір. Неналежне оформлення 2/100 часток позбавляє позивача можливості належним чином користуватися та володіти майном, саме це стало причиною звернення до суду.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідачі звернулись до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності, позов вони визнають, будь-яких претензій до позивача не мають, оскільки дійсно він фактично викупив у їх матері її частку, однак не встиг оформити все належним чином.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача та позицію відповідачів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Так, судом встановлено, що 22 лютого 2017 року ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу із власниками громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким вони володіли на підставі майнових паїв. (а.с. 30-33, 17-23).

З 2017 року ОСОБА_5 володіє 98/100 частками громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення суду від 06 липня 2015 року в Реєстрі нерухомого майна за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 2/100 частки громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-15).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями ОСОБА_4 , які вчасно звернулись із заявами про прийняття спадщини та успадкували майно після смерті матері.

2/100 частки громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі у спадщину прийняли, однак належним чином не оформили.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. ст. 1218 та 1268 Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачі спадщину після смерті матері прийняли, однак частку у майні 2/100 частки громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не оформлювали, проте прийняли, оскільки вона входить до спадкового майна.

За таких даних, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є належними відповідачами та мають право, як спадкоємці, розпоряджатись майном, яке належало їх матері.

Нормами глави 26 Цивільного кодексу України регулюються відносини пов`язані із реалізацією права спільної часткової власності.

Так, відповідно до ст.. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Громадський будинок, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності позивача та ОСОБА_4 , спадкоємцями, якої є відповідачі.

Статтею 358 Кодексу встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до статей 2, 318 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Як встановлено матеріалами справи, позивач повністю утримує належне йому та ОСОБА_4 (спадкоємцям) майно, здійснює його догляд та проводить необхідний ремонт. Також судом враховано, що частка ОСОБА_4 є незначною та отримання компенсації вартості майна не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, оскільки таку компенсацію крім іншого отримала їх мати, ще у 2000 році, що підтверджує розписка надана до суду (а.с. 7, 37).

Відповідачі жодним чином не заперечують встановленні факти та визнають позов в повному об`ємі.

Згідно ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Однак, позивачем вже сплачено всю належну відповідачам суму, що також підтверджується відповідними розписками та позицією відповідачів, викладену в заявах.

Вирішуючи питання щодо припинення права власності ОСОБА_4 на 2/100 частки спільного майна судом також враховано, що за частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Втручання суду у право власності будь-якої особи повинно бути виправданим, навіть з метою захисту права власності протилежної сторони.

Так, судом враховано позицію щодо такого виправданого втручання висловлену в рішенні ЕСПЛ «Андрій Руденко проти України» від 21 грудня 2010 року, в якому хоча і було встановлено порушення ст. 1 Першого Протоколу, однак поряд із цим зазначено наступне:

« 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).

41. Суд зауважує, що можливість припинення права особи на частку в спільному майні без її згоди передбачена статтею 365 Кодексу,…………..

42. Навіть припускаючи, що, попри неоднозначність у рішенні апеляційного суду, ст. 365 Кодексу була юридичним положенням, застосовним у справі заявника, і що умову пункту першого було дотримано, Суд зауважує, що відповідно до частини другої ст. 365 протилежна сторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні (див. пункт 15 вище).

43. У цьому контексті Суд зазначає, що положення Цивільного кодексу від 2003 року, про яке йдеться, є достатньо чітким і не дає підстав для суперечливого тлумачення. Крім того, це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану (див. пункт 14 вище). Як свідчить відповідна практика національних судів - хоча йдеться про рішення, винесені у період після подій у справі, що розглядається,- вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (див. пункти 16 і 17 вище)»

З урахуванням зазначених вище обставин та норм законодавства, суд вважає справедливим та виправданим таке втручання в право власності відповідачів як припинення права власності на незначну частку у спільному майні із компенсацією вартості такого майна, яка складає 2/100 частки, тоді як позивачу належить 98/100 частки у спільному майні, саме він займається утриманням та обслуговуванням всього майна за свій рахунок, майно неможливо поділити в натурі, без втрати цільового призначення, тобто існують всі чотири умови передбаченні ст.. 365 ЦК України, які виправдовують припинення права власності особи у спільному майні.

Крім того, позивачем виконано головну умову, а саме передано компенсацію вартості частки відповідачам.

З урахуванням викладеного суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими в частині припинення права власності ОСОБА_4 та визнання у зв`язку з цим право власності позивача на частку ОСОБА_4 ..

Керуючись ст. ст4, 5, 19, 258-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (третя особа Любимівська селищна рада) про припинення права власності на частку в майні задовольнити частково.

Припинити право власності ОСОБА_4 на 2/100 частки громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на 2/100 частки громадського будинку, корівника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Суддя: І. Д. Под`ячева