ПОСТАНОВА

Іменем України

22 вересня 2021 року м. Кропивницький

справа № 399/71/21

провадження № 22-ц/4809/1193/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Дуковського О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Верес»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відео конференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області (суддя Шульженко В. В.) від 19 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Богданова Марина Григорівна, звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес» (далі - ТОВ «Верес») та просив суд про таке:

1)припинити зобов`язання за договором оренди землі від 02 січня 2008 року, який зареєстровано 27 лютого 2009 року у Світловодському міськрайвідділі КРФ ДП УД за № 03, з урахуванням змін та доповнень, внесених до нього додатковою угодою від 17 жовтня 2013 року № 1;

2)зобов`язати відповідача повернути позивачу його земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0417, розташовану на території Омельницької сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, площею 3,30 га.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, загальною площею 3,30 га з присвоєним їй кадастровим номером :02:000:0417, яка розташована на території Омельницької сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно із договором оренди землі від 02 січня 2008 року, який зареєстровано 27 лютого 2009 року у Світловодському міськрайвідділі КРФ ДП УД за № 03, земельна ділянка передана позивачем в оренду ТОВ «Верес» строком на п`ять років з моменту державної реєстрації договору, тобто до 28 лютого 2014 року.

17 жовтня 2013 року відповідач надав позивачу на підпис додаткову угоду № 1 пункт 1.2 якої передбачає, що строк дії договору складає 10 років, рахуючи з дати державної реєстрації цієї додаткової угоди.

Відповідач додаткову угоду № 1 від 17 жовтня 2013 року до договору оренди землі від 02 січня 2008 року зареєстрував лише 31 грудня 2015 року, тобто поза межами визначеного законодавством місячного строку.

Оскільки на час закінчення строку дії договору оренди, тобто станом на 27 лютого 2014 року, додаткова угода не була зареєстрована і не набула чинності, позивач маючи намір особисто використовувати належну йому на праві власності земельну ділянку, 28 листопада 2020 року направив на адресу відповідача повідомлення про припинення зобов`язань за договором оренди від 02 січня 2008 року, проте відповідач залишив його без розгляду.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2021 року, позовні вимоги задоволено повністю. Суд визнав припиненими правовідносини сторін за договором оренди землі від 02 січня 2008 року, зареєстрованим у Світловодському міськрайвідділі КРФ ДП УД № 03 від 27 лютого 2009 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених додатковою угодою від 17 жовтня 2013 року № 1, а також зобов`язав ТОВ «Верес» повернути на користь ОСОБА_1 земельну ділянку під кадастровим номером :02:000:0417 призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташовану на території Омельницької сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області загальною площею 3,30 га.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір оренди землі від 02 січня 2008 року зареєстрований належним чином 27 лютого 2009 року і припинив свою дію на час звернення позивача з цим позовом, а додаткова угода до договору від 17 жовтня 2013 року вважається укладеною з моменту реєстрації права оренди, тобто з 31 грудня 2015 року. Зареєстроване право оренди земельної ділянки після закінчення строку дії основного договору не вказує на наявність у відповідача передбачених законом підстав для продовження користування земельною ділянкою після спливу строку оренди, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Додатковим рішенням Онуфрієвського районного суду Кіровоградської області від 06 травня 2021 року стягнуто з ТОВ «Верес» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10500,00 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги

Відповідач ТОВ «Верес» не погодився із вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2021 року й ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що висновок суду першої інстанції про припинення дії договору оренди земельної ділянки є помилковим. По всіх умовах додаткової угоди сторони дійшли згоди 17 жовтня 2013 року і в цей день вона була підписана сторонами. Додаткова угода передбачає збільшення строку оренди земельної ділянки. Право оренди було зареєстровано у визначений сторонами строк користування землею, що, на думку відповідача, спростовує правильність висновку суду першої інстанції про безпідставність володіння відповідачем земельною ділянкою. Крім того, відповідач наголошує на тому, що дійсність додаткової угоди позивачем не оспорюється й про її розірвання відповідач вимог не висунув.

Також, відповідач не погоджується з посиланням суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2777цс16 та Верховного суду від 15 січня 2020 року № 14-338цс19, оскільки, на його думку, предметом дослідження Верховного Суду було початок перебігу та закінчення строку дії договору оренди, тобто досліджувалися інші обставини.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на нього

Від ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Богданова Марина Григорівна, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач заперечує проти доводів відповідача посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду. Він просить суд оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Стверджує, що суд правильно встановив обставини справи та застосував до них відповідний закон з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17. Суд першої інстанції правильно вказав, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

У відповіді на відзив відповідач вказав, що додаткову угоду до договору оренди землі було укладено за чотири місяці до закінчення строку дії договору. Отже, на час закінчення договору така угода вже існувала. Ба більше, вона виконувалася сторонами так, як відповідач сплачував орендну плату позивачу, а тої отримував її. Чинне законодавство не встановлює строк для здійснення правоволодільцем його державної реєстрації. На час пред`явлення вимоги позивача про повернення земельної ділянки між сторонами існує чинний договір оренди землі.

Пояснення сторін, надані у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Представник відповідача адвокат Охріменко В. Б. підтримав апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 особисто в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився.

Представниця позивача адвокат Богданова М. Г. заперечила проти апеляційної скарги, надала пояснення по суті справи.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,30 га з присвоєним їй кадастровим номером :02:000:0417, яка розташована на території Омельницької сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії РІ №303802 від 20 серпня 2002 року.

02 січня 2008 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ТОВ «Верес» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,30 га № ділянки НОМЕР_1, кадастровий номер :02:000:0417(далі за текстом - договір).

Пунктом 3.1. вказаного договору передбачено, що він є укладеним на 5 років з моменту реєстрації договору. Після закінчення строку договору оренди Орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен у термін не пізніше 10 днів до закінчення строку дії договору повідомити Орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до п. 11.2. договору дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено, за умови дотримання вимог цього договору.

У п. 13.1. договору його сторони погодили, що він набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації.

Цей договір зареєстрований у Світловодському міськрайвідділі КРФ ДП «УДЗК» про що у державному реєстрі земель зроблено запис від 27 лютого 2009 року № 0.

Врахувавши, що договір укладений на 5 років з моменту його реєстрації та зареєстрований у Світловодському міськрайвідділі КРФ ДП «УДЗК» 27 лютого 2009 року, то суд дійшов висновку, що строк дії договору сплинув 27 лютого 2014 року.

17 жовтня 2013 року ОСОБА_1 та ТОВ «Верес» уклали додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 02 січня 2008 року (далі за текстом - додаткова угода) про внесення змін до пунктів 2.1., 3.1., 4.1. та доповнення договору пунктами 7.3., 13.3. Сторони також підтвердили чинність інших раніше визначених ними умов договору.

Відповідно до п. 1.2 додаткової угоди пункт 3.1. договору викладено у новій редакції: «3.1. Строк дії договору складає 10 (десять) років, рахуючи з дати реєстрації цієї додаткової угоди».

Відповідно до п. 3 додаткової угоди її складено українською мовою при повному розумінні сторонами її змісту, в трьох автентичних примірниках, по одному примірнику для кожної зі сторін, та третій примірник - для органу, що здійснює державну реєстрацію договору та даної угоди.

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №52160351 від 27 січня 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Онуфріївського РУЮ Кіровоградської області здійснено 31 грудня 2015 року реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 3,3024 га з кадастровим номером :02:000:0417 за ТОВ «Верес», яке виникло на підставі договору оренди землі від 02 січня 2008 року та додаткової угоди № 1 до цього договору від 17 жовтня 2013 року.

28 листопада 2020 року ОСОБА_1 звертався до ТОВ «Верес» з вимогою про припинення правовідносин сторін за договором оренди землі від 02 січня 2008 року та повернення йому земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0417.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:

Починаючи з 28 лютого 2014 року і до часу пред`явлення ОСОБА_1 позову, 26 січня 2021 року, ТОВ «Верес» володіло та користувалося земельною ділянкою ділянки площею 3,3024 га з кадастровим номером :02:000:0417, яка належить позивачу та сплачувало йому орендну плату на умовах договору від 02 січня 2008 року зі змінами, передбаченими додатковою угодою від 17 жовтня 2013 року № 1.

Ці обставини визнані представниками сторін у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 22 жовтня 2021 року та, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає з таких підстав.

У цій справі позивач пред`явив до відповідача дві вимоги: припинення зобов`язань за договором оренди землі від 02 січня 2008 року зі змінами та доповненнями, внесеними до нього додатковою угодою від 17 жовтня 2013 року № 1, а також зобов`язання відповідача повернути йому орендовану земельну ділянку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що п`ятирічний строк договору оренди землі від 02 січня 2008 року закінчився 27 лютого 2014 року. На час закінчення цього строку сторони уклали додаткову угоду, якою збільшили строк дії договору, але відповідач до закінчення строку дії основного договору не здійснив державну реєстрацію додаткової угоди, а отже вона не набрала чинності, що вказує на припинення договору та, як наслідок, безпідставне володіння й користування відповідачем земельною ділянкою позивача.

Суд першої інстанції повністю погодився з доводами позивача і поклав їх в основу свого рішення.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням змісту пунктів 3.1., 13.1. укладеного між сторонами по справі договору оренди землі від 02 січня 2018 року, а також з урахуванням норм статей 631, 640 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакціях на час укладення договору) та з урахуванням дати державної реєстрації договору (27 лютого 2009 року) перебіг строку його дії розпочався 28 лютого 2009 року і спливав 27 лютого 2014 року.

Вказаний висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17.

З правильністю такого висновку суду погоджуються і сторони у цій справі.

Фактично між сторонами по справі існує спір щодо чинності договору оренди землі від 02 січня 2008 року у зв`язку з укладенням між ними додаткової угоди № 1 до цього договору від 17 жовтня 2013 року.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України у редакції, яка була чинною на час укладення додаткової угоди, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, яка була чинною на час укладення між сторонами додаткової угоди, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Отже, додаткова угода № 1 від 17 жовтня 2013 року до договору оренди землі від 02 січня 2008 року, на час її укладення, підлягала державній реєстрації, як і сам договір.

Проте державну реєстрацію цієї додаткової угоди сторони не вчинили.

З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено припис щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року відповідач не міг зареєструвати додаткову угоду до договору оренди землі.

Таким чином, станом на 27 лютого 2014 року додаткова угода до договору оренди землі не набрала чинності, відповідні зміни до нього не внесені, тому цієї дати закінчився строк дії договору від 02 січня 2008 року, який відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» вважається припиненим.

По закінченню строку дії договору позивач не пред`явив відповідачу вимогу про повернення земельної ділянки.

Представники сторін у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції визнали що до пред`явлення позову сторони виконували досягнуті між ними домовленості, зафіксовані в умовах договору від 02 січня 2008 року та додатковій угоді № 1 від 17 жовтня 2017 року (позивач володів і користувався земельною ділянкою та сплачував за неї позивачу орендну плату).

Зрештою 31 грудня 2015 року державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права оренди ТОВ «Верес» на належну позивачу земельну ділянку.

При цьому про державну реєстрацію за відповідачем права оренди земельної ділянки, яка відбулася 31 грудня 2015 року, позивач міг бути обізнаний і був обізнаний так, як, по-перше, відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом, а по-друге, до позовної заяви позивач сам долучив інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права датовану 27 січня 2016 року (с. 12).

Вперше ОСОБА_1 сформулював свою вимогу до ТОВ «Верес» про повернення земельної ділянки лише 28 листопада 2020 року (с. 13).

Однак представник відповідача Охріменко В. Б. у судовому засіданні не визнав факт отримання від позивача цієї вимоги, а позивач не надав до суду доказів її відправлення чи особистого вручення відповідачу.

З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 26 січня 2021 року (згідно з відбитком поштового штемпеля на конверті (с. 20).

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України до числа загальних засад цивільного законодавства належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного права, спрямованим, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

Під добросовісністю потрібно розуміти прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Можна зробити висновок, що передбачені ч. 6 ст. 3 ЦК України принципи не є суто формальними, оскільки їх недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 надав таке тлумачення п. 6 ст. 3 ЦК України: «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте суд першої інстанції всупереч п. 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України не повністю встановив фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, зокрема, не з`ясував обставини володіння і користування земельною ділянкою позивача з 28 лютого 2014 року і до часу пред`явлення ним позову, не дав оцінку цим обставинам та не застосував відповідні норми матеріального права.

У цій справі апеляційний суд встановив, що після закінчення строку дії договору оренди від 02 січня 2008 року, тобто починаючи з 28 лютого 2014 року і до часу пред`явлення ОСОБА_1 позову, 26 січня 2021 року, ТОВ «Верес» продовжувало володіти і користуватися земельною ділянкою ділянки площею 3,3024 га з кадастровим номером :02:000:0417, яка належить позивачу та сплачувало йому орендну плату за користування землею.

В цей самий період, впродовж щонайменше 6 років і 10 місяців, позивач вимог до відповідача про повернення земельної ділянки не висував.

Враховуючи всі обставини цієї справи, колегія судді апеляційного суду вважає, що дії позивача, який уклав 17 жовтня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 02 січня 2008 року, після закінчення основного договору впродовж більш ніж шести років виконував договір зі змінами, внесеними додатковою угодою від 17 жовтня 2013 року № 1, державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за позивачем не оспорював і не оспорює, а згодом пред`явив позов посилаючись на неукладеність додаткової угоди та припинення правовідносин оренди, що, на думку колегії суддів, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди про продовження орендних відносин та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним.

Такі непослідовні й недобросовісні дії позивача вказують на зловживання ним правом на захист цивільних прав, тобто порушують припис ч. 3 ст. 13 ЦК України. що своєю чергою є підставою для відмови у захисті цивільного права (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Однак з такого висновку не впиливає, що позивач (орендодавець) не має механізмів павового захисту свого права власності у разі неналежного виконання відповідачем обов`язку з державної реєстрації договору та речового права.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, неповно встановив обставини, які мають значення для вирішення справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес» задовольнити.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес» про визнання правовідносин за договором оренди землі припиненими та зобов`язання повернути земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес» компенсацію судового збору, сплаченого за подачу до суду апеляційної скарги в сумі 2724,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

О. Л. Дуковський