Справа № 464/6869/20 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/1623/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у письмовому провадженні без участі учасників справи в м.Львові цивільну справу № 464/6869/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Ошурко Йосипа Миколайовича на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 2400 грн. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 04.09.2020 сплатила відповідачу грошові кошти у розмірі 2400 грн., при цьому, між сторонами не було укладено жодного договору, отже кошти отримані останнім безпідставно. ФОП ОСОБА_2 сплачені кошти позивачу не повернув. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуте майно, а саме грошові кошти у розмірі 2400 грн.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 23 (двадцяти трьох) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 8 (восьми) гривень 41 (сорока однієї) копійки.

Рішення оскаржив представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Ошурко Й.М. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає, що таке підлягає скасуванню. Стверджує, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо повернення суми 2400 грн. суд не врахував, що між позивачем і відповідачем жодний договір не укладався . Звертає увагу, що переписка щодо купівлі холодильника велася з ОСОБА_3 , а тому не є доказом наявності договірних відносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення,яким позовні вимоги задовольнити повністю та вирішити питання про судові витрати.

Відповідачу надіслана копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги та запропоновано надати відзив на апеляційну скаргу . Зазначені процесуальні документи отримані відповідачем 29 липня 2021року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Приписами ч.2 ст.247 ЦПК України встановлено, що в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено такі обставини.

04.09.2020 позивач ОСОБА_1 здійснила перерахунок коштів відповідачу ФОП ОСОБА_2 у розмірі 2400 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0..1 від 04.09.2020. У графі квитанції «Призначення платежу» вказано «холодильник». (а.с. 12).

Звертаючись із вказаним позовом позивач ОСОБА_1 зазначає про те, що сплатила кошти на рахунок ФОП ОСОБА_2 у розмірі 2400 грн. та вважає, що такі кошти отримані останнім безпідставно, оскільки жодного договору між сторонами не укладалося.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 при здійсненні вищезазначеної банківської операції зазначила своє прізвище ім`я та по батькові, ідентифікаційний код, номер банківського рахунку саме ФОП ОСОБА_2 та призначення платежу, що свідчить про наявність волі та відображеного у грошовому переказі волевиявлення на купівлю холодильника.

До такого висновку, суд дійшов оцінивши надані у справі докази, зокрема про те, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність пов`язану з торгівлею побутовою технікою, зокрема і холодильниками, а тому вказавши призначення платежу позивач мала намір придбати холодильник.

Стягуючи суму 23 грн., суд виходив з актів №Н-, №НС- від 19.09.2020 та розрахункової квитанції №900076573 відповідно до яких ОСОБА_2 здійснив оплату за організацію транспортного-експедиційних послуг у розмірі 2279 грн. та 98 грн. за послуги страхування вантажу, а всього на суму 2377 грн., а тому суму 23 гривні необхідно повернути позивачу, оскільки такі не витрачені відповідачем на виконання договору.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду виходячи з такого.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц.

Як встановлено з матеріалів справи, продавець надіслав товар замовнику, тобто виконав умови договору, однак покупець відмовився від отримання товару та вимагав повернення коштів, тобто продавець не порушив умов договору щодо надіслання товару, а тому у покупця не виникло право вимагати повернення коштів на підставі п.3 частини 3 ст.1212 ЦК України.

Частиною 3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»(далі Закон) передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

У ч.6 ст.11 Закону визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частин 1,2 ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд першої інстанції правильно встановивши, що правовою підставою щодо отримання коштів між сторонами став намір купити холодильник, дійшов правильного висновку, що оспорювана сума отримана відповідачем небезпідставно, а на виконання умов договору , а тому не підлягає поверненню.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Посилання позивача на те, що жодного договору з відповідачем вона не укладала, такий укладався з ОСОБА_4 не приймається до уваги судом, оскільки як встановлено з матеріалів справи такий є батьком позивачки, а тому суд приходить до висновку, що зазначений договір купівлі-продажу холодильника укладався в інтересах сім`ї та оплату за такий міг здійснити будь-який член сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про те, що між сторонами виникли договірні відносини, а тому підстав для задоволення позову про стягнення безпідставно отриманих коштів до задоволення не підлягає. Вимог щодо розірвання договору купівлі-продажу та повернення сплаченої суми, позивач не заявляла. Наведене свідчить про те, що позивач обрала невірний спосіб захисту.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1,375, 383, 384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Ошурко Йосипа Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк