Дата документу 26.07.2021
ЄУН № 937/3070/21
Провадження 2/937/2271/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Юрлагіної Т.В.,

за участю секретаря - Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Славяне», в інтересах якого діє адвокат Ігнатов Євген Євгенович до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Славяне» звернулось до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди.

В позові зазначено, що з 29.05.1996 року і дотеперішній час ПП «Славяне» зареєстроване як юридична особа. Одним з основних видів підприємницької діяльності підприємства є діяльність шкіл із підготовки водіїв транспортних засобів. На підставі наказу №15 від 01.11.2017 року на посаду головного бухгалтера до ПП «Славяне» була прийнята ОСОБА_1 , з якою було підписано типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до п. 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівник, який займає посаду головного бухгалтера, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності ввірених йому матеріальних цінностей. Функції відповідачки зводилися до того, що вона мала приймати готівкові кошти від осіб, які проходили навчання в автошколі ПП «Славяне» та оприбутковувати ці кошти у касі підприємства.

22.05.2009 року відповідачка звернулася до директора підприємства із заявою про її звільнення за власним бажанням. На підставі наказу №8 від 26.05.2009 року відповідачка була звільнена з посади головного бухгалтера.

Під час передачі бухгалтерських документів та проведеної інвентаризації грошових коштів з`ясувалося, що за період з 01.01.2008 року по 01.09.2009 рік отримані в рахунок оплати за навчання та не оприбутковані в касі грошові кошти: за 2008 рік: група №1 5650 грн., група №2 3350 грн., №3 3600 грн., група №4 8550 грн., група №5 8800 грн., група №6 6400 грн., група №7 6600 грн., група №8 8800 грн., група №9 19200 грн., група №10 19000 грн., група №11 27050 грн., група №12 6400 грн., група №13 17400 грн.; за 2009 рік: група №1 -10000 грн., група №2 14200 грн., група №3 12300 грн.

На підставі акт передачі бухгалтерських документів по ПП «Славяне» від 01.06.2009 року, який був підписаний ОСОБА_2 , було встановлено, що вищевказані отриманні грошові кошти в рахунок оплати за навчання в касі відсутні. Акт було складено в 2-х примірниках. Всього отриманих за навчання та не оприбуткованих по касі грошових коштів за час роботи відповідачки складає 177300 грн.

13.07.2009 року відповідачка на ім`я директора ПП «Славяне» написала пояснювальну, в якій зазначила, що грошові кошти отриманні за навчання в сумі 177300,00 грн., не були оприбутковані в касі підприємства, а були нею присвоєнні, оскільки в неї були проблеми у сімейному житті. Вказала, що шкодує через присвоєння грошових коштів та зобов`язується протягом місяця їх повернути.

Однак в подальшому грошові кошти підприємству не повернуті, через що підприємство було змушено звернутися до відділку поліції з проханням порушити справу за ч. 4 ст. 185 КК України по факту крадіжки грошових коштів. 23.09.2009 року кримінальна справа була порушена за фактом крадіжки. Однак незважаючи на порушену кримінальну справу відповідачка продовжила переховуватися та присвоєні грошові кошти не повернула. Просять суд стягнути з відповідачки матеріальну шкоду у розмірі 177330, 00 грн. та інфляційні збитки за період 13.08.2009 року по 03.07.2020 рік у сумі 332738, 91 грн.

28 квітня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

25 травня 2021 року на підставі ухвали суду здійснено перехід до загального позовного провадження у справі, призначено підготовче засідання.

05 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

19 травня 2021 року суду надійшов відзив від відповідача на позовну заяву.

В судове засідання представник позивача адвокат Ігнатов Є.Є. не з`явився, до суду надав заяву про слухання справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити.

В судове засіданні відповідачка не з`явилася, до суду надійшла заява про слухання справи за її відсутності. Позовні вимоги не визнає в повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити. Також відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позовна заява місить відомості про не оприбуткування по касі грошових коштів у сумі 177300 грн., отриманих за навчання, про що позивачу відомо з 01.06.2009 року, на підтвердження даних обставин позивач посилається на акт від 01.06.2009 року. При цьому позивач з позовом до суду про стягнення матеріальної шкоди звернувся лише 09.04.2021 року, тобто через 11 років та 9 місяців, з моменту виявлення цих обставин, у той час як відповідно до вимог ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Зазначені обставини свідчать про те, що позивач на час подання позову пропустив строк позовної давності передбачений ч.3 ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні заявленого позову. Як роз`яснено у п.20 постанови ПВС України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам їх працівниками» судам необхідно перевірити, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 ЗКпП річний строк з дня виявлення заподіяної шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Отже прийняття постанови про порушення кримінальної справи не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого ч. 3 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду. З огляду на вказане слід дійти висновку, що за змістом ч.3 ст. 233 КЗпП України день прийняття постанови про порушення кримінальної справи відносно особи, яка є відповідачем по справі у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акту або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства (це висновок Верховного суду щодо початку перебігу строку позовної давності в спорах про відшкодування шкоди заподіяної підприємству, постанова судової палати у цивільних справах Верховного суду від 02.03.2016 року № 6-1263цс). Вищезазначені обставини свідчать про те, що позивач на час подання позовної заяви пропустив передбачені законом строки звернення до суду, що є окремою підставою для відмови у задоволені заявленого позову.

Також безпідставне твердження позивача відносно того, що відповідач по справі, є матеріально відповідальною особою на підставі договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 02.11.2007 року. Згідно діючого законодавства, а саме ст. 1351 КЗпП України договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівником (що досяг 18 річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням,обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їх цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно переліку посад і робіт працівників для договору повної матеріальної відповідальності, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1997 року № 447/24 (далі Перелік № 447) з головним бухгалтером не укладається договорів про повну матеріальну відповідальність, а тому робітник, з яким укладено даний договір у порушення вимог закону не отримує статусу матеріально відповідальної особи, а несе відповідальність за шкоду, причинену підприємству на загальних підставах, тобто в межах його середнього місячного заробітку. Слід звернути увагу на те, що відповідно до ст. 1351 КЗпП України договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися, якщо одночасно є дві умови: 1) наявність посади, яку працівник обіймає, або роботи, котру він виконує у Переліку № 447; 2) виконання обов`язків згідно з посадою, а також роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем(відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникові цінностей. Таким чином лише формальний підхід (наявність посади або роботи в Переліку № 447) не дає підстав для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника немає перелічених обов`язків.

Таким чином слід зазначити, що факт укладення договору про повну матеріальну відповідальність не може бути підставою для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності, якщо він не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець згідно із законодавством може укладати такий договір. З цього приводу ПВС України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 роз`яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей( п.1 ст. 134 КЗпП) суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.. 1351 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи укладали його. Коли нема цих умов, на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному обсязі. Отже спонукання працівника, що не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець, згідно з законодавством може укладати договір на повну матеріальну відповідальність, до укладення такого договору, роботодавець грубо порушує законодавство про працю та такий договір не має ніяких правових наслідків.

Відносно вимог ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку проводиться розпорядженням власника підприємства, шляхом відрахування із заробітної плати, яке повинно бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівнику. Зазначені вимоги закону свідчать про те, що позивач також пропустив строки покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку.

Відповідно до вимог ст. 134 КЗпП України робітники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, спричиненої за їх виною підприємству в коли: майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовим дорученням або іншими разовими документами; у разі коли шкода завдана діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Але відповідачу по справі, ОСОБА_1 майно та будь які інші цінності під звіт за разовим дорученням або іншими разовими документами не надавалось, що виключає повну матеріальну відповідальність з її боку.

Відносно твердження позивача про те, що відповідач визнала факт привласнення грошей з каси підприємства пояснювальною запискою від 13.07.2009 року не відповідає дійсності, оскільки ніяких грошей з каси не брала, а дану пояснювальну записку написала під натиском та погрозами директора ПП «Славяне», позивача по справі та його родичей, будучи вже 26.05.2009 року звільненою з посади головного бухгалтера за власним бажанням. Причиною звільнення послужила та обставина, що директор ПП «Славяне», ОСОБА_3 постійно, до оподаткування, отриманих за навчання грошей, брав їх з сейфа на свої особисті потреби та не повертав до каси своєчасно, у разі чого між сторонами склалися неприязні відносини, які перешкоджали нормальної праці. На час звільнення, тобто 26.05.2009 року ніякі матеріальні цінності не здавала, оскільки не отримувала їх під час прийняття на роботу під свій облік, а тільки передала відповідні бухгалтерські документи, а саме: касову книгу, банківські виписки, головну бухгалтерську книгу та інші, які були прошиті та пронумеровані, в установленому законному порядку. Більш того, на час звільнення не було ніяких претензій щодо нестачі коштів. Яким чином виявлялась нестача після звільнення невідомо та при цьому не була присутня. 01.06.2009 року відповідачка підписала всі додаткові складені жінкою директора, ОСОБА_4 , оскільки вони не свідчили про нестачу грошей у касі, а підтверджували лише факт недобору грошей від осіб, які навчалась у зазначений період. При цьому, позивач не надав жодного доказу про те, що ця суму грошей була передана саме відповідачу особами, які платили за навчання, оскільки гроші за навчання приймала як, відповідачка, так і директор ПП «Славяне», іноді гроші приносили за осіб, які навчались у школі водіїв їх викладачі або водії-інструктори. Всі гроші, отримані за навчання знаходилися в сейфі, ключ від якого знаходився у директора, що свідчить про те що доступ до сейфу крім відповідача мали інші особи. Ті гроші, які особисто отримував ОСОБА_3 за навчання відповідачу, як головному бухгалтеру під звіт не передавались. Більш того, позивач не надав жодного допустимого доказу того, що саме нестача була у розмірі 177300 грн., оскільки інвентаризація з цієї підстави не проводилась, а надані суду додатки від 01.06.2009 року разом з актом передачі бухгалтерських документів не є доказом нестачі у сумі 177300 грн. Матеріали справи свідчать про те, що кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за привласнення грошей не порушувалась та досудове та судове слідство не проводилась по теперішній час, що свідчить про те, що винуватість у привласненні цих грошей не встановлена. Надана позивачем постанова за №11000911 від 23.09.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом крадіжки грошових коштів з ПП «Славяне» не є належним доказом винуватості у привласненні грошей, оскільки у ній зазначено, що крадіжка з каси грошей мала місце при невідомих обставинах та взагалі не зазначено будь яких осіб, маючих відношення до цієї крадіжки. Особисто відповідачку, ніхто до поліції не викликав, допитів не здійснював та обвинувачення з цих підстав не пред`являв до теперішнього часу, що свідчить про відсутність ї винуватості у крадіжці зазначених грошей.

Стаття 625 ЦК України, на підставі якої у позовній заяві зроблено розрахунок розміру спричиненої шкоди, не застосовується до трудових відносин, які регулюються спеціальною нормою права, а саме вимогами ст. 1353 КЗпП України, якою і визначається порядок та розмір спричиненої шкоди працівником підприємству. На підставі викладеного просить суд повністю відмовити ПП «Славяне» у задоволенні його позовних вимог про відшкодування шкоди.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що з 29.05.1996 року Приватне підприємство «Славяне» зареєстроване як юридична особа відповідно до витягу з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с.18-20/.

24 лютого 2009 року ОСОБА_3 прийнято на посаду директора ПП «Славяне» відповідно до наказу №5 від 24.02.2009 року /а.с. 21/.

Відповідно до наказу №15 від 01.11.2007 року ОСОБА_1 прийнято на посаду головного бухгалтера /а.с.35/.

02.11.2007 року ОСОБА_1 підписано типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність /а.с.58/

ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера ПП «Славяне» з 26.05.2009 року відповідно до наказу №8 від 26.05.2009 року та заяви ОСОБА_1 від 22.05.2009 року про звільнення за власним бажанням /а.с.36-37/.

Відповідно до акту передачі бухгалтерських документів по ПП «Славяне», комісія в складі головного особи яка здає справи головного бухгалтера ОСОБА_2 та особи яка приймає справи ОСОБА_5 прийняла наступні документи: касові книги за 2007-2009 роки. Касові книги не пронумеровані, не скріплені печаткою і не підписані керівником. За період з 01.01.2008 по 01.06.2009 роки отриманні в рахунок оплати за навчання і не оприбутковані в касі оплати в наступних сумах за 2008 рік: група №1 5650 грн., група №2 3350 грн., №3 3600 грн., група №4 8550 грн., група №5 8800 грн., група №6 6400 грн., група №7 6600 грн., група №8 8800 грн., група №9 19200 грн., група №10 19000 грн., група №11 27050 грн., група №12 6400 грн., група №13 17400 грн. Всього 140800 грн.; за 2009 рік: група №1 -10000 грн., група №2 14200 грн., група №3 12300 грн. Всього 35600 грн.

Отриманні грошові кошти в рахунок оплати за навчання в касі відсутні.

Всього отримано за навчання і не оприбутковані по касі грошові кошти за час роботи ОСОБА_1 177300 грн.

На час передач документів звернуся ОСОБА_6 з квитанцією про оплату навчання за 22.08.2008 рік на суму 1300 грн. Грошові кошти по касі не оприбутковані. Грошові кошти в касі відсутні.

Акт складений в двох екземплярах та мають однакову силу 01 червня 2009 року. Додатки реєстри оплати на 17 аркушах. Акт підписаних сторонами /а.с.39-56/.

Відповідно по пояснювальної записки ОСОБА_1 від 13.07.2009 року, зазначено, що грошові кошти отриманні за навчання в сумі 177300 грн. не були оприбутковані в касі підприємства, а були нею присвоєнні. Грошові кошти зобов`язується повернути протягом одного місяця /а.с. 38/.

10 вересня 2009 року директор ПП «Славяне» ОСОБА_3 звернувся до міліції з заявою про злочин, відповідно до якої просять притягнути до відповідальності ОСОБА_2 за фактом крадіжки грошових коштів у сумі 177300 грн. /а.с.57/.

23 вересня 2009 року старшим слідчим слідчого відділу Мелітопольського РВ ГУМВС України в Запорізькій області Мінаковим О.М. було винесено постанову про порушення кримінальної справи за ч. 4 ст. 185 КК України /а.с.59/.

Згідно з ч.1 ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Згідно ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема пункт 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада головного бухгалтера не входить до цього Переліку.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року № 146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Однак такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.

Враховуючи зазначені норми, судом встановлено, що ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2018 року у справі № 743/1641/15-ц (провадження № 61-679св18).

Отже, ОСОБА_1 не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Як встановлено вище, між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, проте, її посада не входить за Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва.

Також позивачем не доведено, обставин того, що їй були передані матеріальні цінності в розмірі 177300 грн., а також, що до її посадових обов`язків входило забезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.

Акт передачі бухгалтерських документів по ПП «Славяне», від головного бухгалтера Шиліної Г.А. та особи яка приймає справи ОСОБА_5 на який посилається позивач судом не береться до уваги оскільки його складено після її звільнення 01.06.2009 року та його зміст не свідчить про отримання відповідачем грошових коштів.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається у своєму позові.

Відповідачем заявлено клопотання щодо застосування строків позовної давності, на що суд зазначає наступне.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

З огляду на наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позову Приватного підприємства "Славяне" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягненню на користь позивача з відповідача не підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки у задоволенні позовних вимог повністю відмовлено.

Суд, керуючись ст.ст. 130-135-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову Приватного підприємства «Славяне», в інтересах якого діє адвокат Ігнатов Євген Євгеновича до ОСОБА_1 про відшкодування шкодивідмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області.

Повне найменування та ім`я сторін та інших учасників справи.

Позивач: Приватне підприємство «Славяне», місце знаходження: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Івана Алексєєва, буд. 9, ЄРДПОУ 23792630.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП - НОМЕР_1

Суддя: Т.В.Юрлагіна