Справа № 307/1245/20
Провадження № 2/307/924/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2021 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

за участі: секретаря Ком`яті Н.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернувся до суду з вище вказаним позовом.

Посилається на те, що з відповідачкою ОСОБА_4 вони з 1.08.2004 по 20.10.2006 проживали однією сім`єю, що стверджується рішенням суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарашн, Португалія від 2.03.2018, яке набрало законної сили 13.04.2018 року.

Вказане рішення ухвалою Тячівського районного суду від 10.04.2019 визнане в Україні.

За час проживання однією сім`єю, а саме, 8.09.2005 він та відповідачка придбали житловий будинок, який ОСОБА_4 оформила на себе.

Даний будинок є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний саме в період його проживання з відповідачкою однією сім`єю, що підтверджується постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.02.2020 по справі № 307/1052/18. Дане рішення набрало законної сили.

Двадцять другого січня дві тисячі дев`ятого року відповідачка подарувала вказаний будинок своїй доньці ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ).

Він є заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір дарування від 22.01.2009, хоча й не являється стороною даного договору, так як має в цьому майновий інтерес і заінтересований в тому, щоб у власність житловий будинок, що був предметом цього договору, повернувся до ОСОБА_4 , так як цей будинок придбаний в період їхнього спільного проживання однією сім`єю і вибув з їхньої спільної власності без його на це згоди.

Просить визнати недійсним договір дарування від 22.01.2009, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М., визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визначити йому Ѕ частку в праві власності на вказаний житловий будинок та залишити даний будинок у їхній спільній частковій власності.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Надала суду відзив, в якому позовні вимоги не визнала. Посилається на те, що 8.09.2005 її мати, ОСОБА_4 , уклала договір купівлі-продажу, згідно якого, за 56178 гривень, придбала будинок АДРЕСА_1 . На момент купівлі будинку мати не була одружена з позивачем, а будинок був придбаний за особисті кошти матері. 22 січня 2009 року ОСОБА_4 подарувала будинок їй. Не зважаючи на те, що позивачу ще до розлучення з матір`ю у 2012 році було відомо про укладення договору купівлі-продажу 08.09.2005 та оспорюваного договору дарування від 22.01.2009, він ніколи не заявляв жодних вимог щодо вказаного будинку, ніколи не претендував на частку в будинку. Після набуття права власності на спірний будинок вона разом з чоловіком зробили в ньому капітальний ремонт, в тому числі за рахунок коштів отриманих у подарунок на весіллі. Позивач протягом усього часу з моменту придбання будинку не цікавився станом будинку, не проживав у ньому та не був прописаний. До 2015 року, тобто до подання зустрічного позову про поділ майна, позивач не звертався до неї з майновими вимогами щодо належного їй будинку АДРЕСА_1 . Позивач ніколи не брав участі в утриманні спірного будинку, не дбав про його стан, не брав участі в проведенні поточного чи капітального ремонту будинку, жодного разу не оплачував комунальні послуги щодо утримання цього будинку. Вперше вимога про визнання пава власності на будинок по АДРЕСА_1 була заявлена позивачем по справі № 307/4052/14-ц про поділ майна подружжя, в ході судового розгляду якої, 26.01.2015, ОСОБА_6 було подано зустрічний позов. Вважає, що позивач має на меті помститися її матері за невдалий шлюб, шляхом звернення з рядом позовних заяв про поділ майна, які подані з порушенням строку звернення (позовною давністю) та безпідставністю позовних вимог.

Крім того, ОСОБА_2 подала заяву про відмову в позові в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної довності.

Представники відповідачок ОСОБА_3 та ОСОБА_5 позов не визнали. Вважають його безпідставним, а також поданим із пропущеним строком давності, так як про існування договору дарування спірного будинку ОСОБА_9 знав як мінімум у 2014 році.

Просили у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з пропущенням позивачем позовної давності.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами статті 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з нормами статей 260, 261 цього ж кодексу позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , було придбано відповідачкою ОСОБА_4 08.09.2005 року. Рішенням суду у справах сім`ї та неповнолітніх Гімарайнш Трибуналу судового округу Брага Португалії від 02.03.2018, що набрало законної сили 13.04.2018, яке ухвалою Тячівського районного суду від 10.04.2019 було визнано в Україні, було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 з 01.08.2004 по 20.10.2006 фактично проживали спільно. 22.01.2009 ОСОБА_8 подарувала своїй доньці ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) без згоди позивача.

Із позовом до відповідачів ОСОБА_6 звернувся у травні 2020 року.

Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву про відмову в позові у зв`язку з тим, що позивач пропустив визначений законом строк на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який встановлюється тривалістю у три роки. Стверджуэ, що про наявність договору дарування спірного будинку ОСОБА_9 було відомо відразу після його укладення. Із рішення Тячівського районного суду від 27.05.2019, яке набуло законної сили 03.02.2020, убачається що у 2018 році ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 . У позовній заяві він зазначив, що 23.04.2015, в судовому засіданні по справі 307/4052/14 йому стало відомо, що ОСОБА_4 , без його згоди подарувала цей будинок ОСОБА_11 .

Отже, перебіг позовної давності відносно порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом почався 23.04.2015 року. Тобто до дня звернення до суду з того часу пройшло більше 5 років.

Доказів наявності обставин які б свідчили про зупинення або переривання перебігу позовної давності, а також доказів наявності поважних причин пропущення позовної давності позивач суду не надав.

Згідно ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, інші позовні вимоги ОСОБА_6 , щодо визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визначення йому Ѕ частки в праві власності на вказаний житловий будинок та залишення даного будинку у їхній спільній з ОСОБА_4 , частковій власності, також задоволенню не підлягають.

Тому, керуючись стст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, стст. 256, 267, 260, 261, 267 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складно 13.10.2021 року.

Головуючий В.І. Гримут