Справа № 373/1486/20
Номер провадження 2/373/145/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

за участі секретаря Оврашко О.В.

розглянув в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення й за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому просить вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування зазначеним житловим приміщенням закріпивши за ним право користування кімнатою площею 17,5 м2; зобов`язати відповідачку не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні виділеною йому кімнатою і підсобними приміщеннями в зазначеній квартирі; судові витрати покласти на відповідачку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він зареєстрований у зазначеній вище квартирі та проживав у ній, однак, після її продажу у 2013 році він не може потрапити до вказаного житла право користування яким не втратив до цього часу.

При з`ясуванні обставин зазначення у позовних вимогах номеру будинку « АДРЕСА_2 », представник позивача та позивач вказали, що це описка, оскільки за змістом позову та доданих до нього доказів мова йде саме про будинок номер АДРЕСА_3.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Миколаєнко Є.В. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ; судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 знятий з реєстрації за вказаною адресою, не проживає там більше трьох років, свої особисті речі він забрав з квартири перед її продажом, участі в утриманні квартири ніколи не приймав. Крім того має інше житлове приміщення, в якому проживає на даний час. ОСОБА_2 не чинить йому перешкод у праві користування квартирою, оскільки він такого права не має.

Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог та зазначає, що не знятий з реєстрації за вказаною адресою, право користування нею не втратив, неодноразово намагався потрапити до житла, свої особисті речі не забирав, а їх винесли з квартири, придатного для проживання житла немає.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 22.12.2021 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за загальними правилами позовного провадження в підготовче судове засідання.

26.02.2021 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Позивач за первісним позовом 15.03.2021 на адресу суду направив відзив на зустрічну позовну, в якому просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних.

Ухвалою суду від 07.07.2021 до участі у справі у якості співвідповідача за первісним позовом залучено ОСОБА_3 .

12.07.2021 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява від позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Судом встановлено наступні обставини:

З копії паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 20.04.2011 Переяслав-Хмельницьким МРВ ГУ МВС України в Київській області, вбачається , що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та 23.06.2009 було зареєстровано місце його проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

12.04.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією зазначеного договору.

При цьому, як вбачається з копії відповіді Управління державної міграційної служби України в Київській області №П-263 від 19.09.2013, зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою не здійснювалось.

Відповідно до копії акту депутата ОСОБА_6 №127 від 22.04.2013 ОСОБА_1 прописаний по АДРЕСА_3 , а проживає по АДРЕСА_4 , своїм ключем відкрити двері квартири АДРЕСА_2 не може тому, що змінений квартирний замок.

У копії аналогічного акту від 27.10.2016 №466 зазначено про аналогічні обставини, але вказано, що ОСОБА_1 не може своїм ключем відкрити двері квартири АДРЕСА_3 .

28.07.2014 ОСОБА_1 звертався до Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури із заявою з приводу зловживання службовим становищем завідувачем Переяслав-Хмельницького РС УДМС України в Київській області Фесенком М.М. при проставленні у будинкову книгу відмітки про зняття позивача з квартирного обліку, що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження від 23.06.2015.

Згідно з копією акту депутата ОСОБА_7 №196/02 від 26.02.2019, ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_6 в непридатному для проживання приміщенні.

Як вбачається з копії акту депутата ОСОБА_8 №426 від 15.07.2020, ОСОБА_1 не має доступу до кв. АДРЕСА_3 через зміну дверей.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 01.09.2020 звертався до ОСОБА_2 із заявою про усунення перешкод в користуванні даною квартирою та вселення.

Відповідно до копії довідки про доходи №791238 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Київській обл. і отримує пенсію по інвалідності у сумі 4113 грн на місяць.

З копії довідки форми ОК7 від 21.10.2020 вбачається отримання позивачем доходів у 2014, 2017, 2018 роках.

У відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 22.10.2020 зазначено про отримання ОСОБА_1 у першому кварталі 2020 року державної/соціальної матеріальної допомоги у сумі 500 грн.

Відповідно до копій довідок виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради №1544 від 28.10.2016 та №799 від 12.04.2019 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , інших зареєстрованих осіб за вказаною адресою немає.

Як вбачається з копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №215569842 від 09.07.2020 за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2016.

ОСОБА_1 17.04.2019 повідомляв Переяслав-Хмельницький ВП про те , що не може потрапити до квартири, в якій зареєстрований, що підтверджується копіями висновку по матеріалах ЖЕОЗП №3936 від 29.04.2019, рапортів від 17.04.2019 та 25.04.2019 старшого інспектора-чергового Переяслав-Хм. ВП ГУ НП в Київській області майора поліції Рожи О.В. та ДОП сектора превенції Переяслав-Хм. ВП ГУ НП в Київській області рядового поліції Дятленка Р.М., письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 17.04.2019.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу укладеного 11.08.2016 між нею та ОСОБА_5 .

Згідно з відміткою, що міститься в копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_3 ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий Переяслав-Хм. МВС, 2004, 2011), знятий з реєстрації 06.04.2013.

Відповідно до копії спадкової справи №70/2018, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 , відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 має спадкові права на майно що належало померлому. Також ОСОБА_3 отримав свідоцтва про право на спадщину на частки житлових будинків АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , а ОСОБА_2 - житлового будинку АДРЕСА_8 .

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16.07.2020, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 частину вказаної вище квартири в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 .

Норми права, застосовані судом:

Як зазначено у ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Додатковим (Першим) протоколом до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як зазначено у ч.ч.1, 2 ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Приписами ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положень п. 1.5, 1.6 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за № 2109/22421 (у редакції, чинній станом на квітень 2013 року) реєстраційний облік - обробка персональних даних про місце проживання та місце перебування осіб в інформаційній (автоматизованій) системі та/або в картотеках персональних даних, зареєстрованих відповідно до чинного законодавства України, здійснюється адресно-довідковими підрозділами головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та територіальними підрозділами ДМС України. Ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування осіб в Україні здійснюється територіальними підрозділами ДМС України та адресно-довідковими підрозділами територіальних органів ДМС України з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних. Реєстраційний облік ведеться у межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці відповідного адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України або територіального підрозділу ДМС України.

Пунктом 3.1 цього Порядку визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства. Інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи посвідки на постійне проживання в Україні;

підстав для проживання або перебування особи на обліку у закладі/установі (повідомлення про припинення підстав для проживання/перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту) (додаток 13);

підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Згідно з п. 8.1 цього Порядку відомості про місце проживання/перебування особи та інші персональні дані особи надаються адресно-довідковими підрозділами територіальних органів ДМС України і підрозділами ДМС України за запитами осіб, органів державної влади, підприємств, установ, організацій, закладів щодо доступу до персональних даних за формою, наведеною в додатку 18 до цього Порядку, та оформлюються відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» за умови згоди суб`єкта персональних даних, наданої володільцю бази персональних даних на обробку цих персональних даних, або відповідно до вимог закону.

Відповідно до п. 8.8 цього Порядку довідки про реєстрацію місця проживання/місця перебування особи надаються за запитом самої особи або її законного представника, а також іншої особи (додаток 21) за умови надання особою, щодо якої запитується інформація, згоди на надання інформації про неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінка суду аргументів сторін, доказів.

Суд, на підставі ч.9 ст.83 ЦПК України, не бере до уваги докази, надані позивачем із клопотанням від 04.10.2021 про приєднання доказів: ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14.08.2015, від 25.03.2016, 13.06.2016, 22.08.2016 та Апеляційного суду Київської області від 27.08.2015, оскільки вони подані із порушенням строку та порядку, визначених ст. 83 ЦПК України, зокрема, не заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку, не наведено поважності причин їх неподання у визначені законом та судом строки, а також не надано доказів їх надсилання або надання іншим учасникам справи чи наявності обставин, за яких це не здійснюється.

Суд погоджується з твердженнями представника відповідачки про те, що роздруківка трекінгу поштових відправлень, додана до заяви про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою від 01.09.2020, не підтверджує, що відповідачці було вручено саме цю заяву, хоча й дата вручення на два дні пізніша за дату підписання цієї заяви. Отже, позивачем не доведено, що відповідачка отримала зазначену заяву, однак відсутні підстави неналежності та недопустимості цього доказу.

Щодо зауважень представника відповідачки з приводу неналежності акту депутата від 22.04.2013 № 127, суд вбачає, що в акті допущено помилку у написанні номеру квартири у другому абзаці акту. Зокрема, у першому абзаці чітко зазначено адресу квартири, де зареєстрований позивач - по АДРЕСА_3 . У зв`язку з цим відсутні підстави для визнання цього доказу неналежним, оскільки він стосується предмету доказування - підтвердження обставин наміру позивача потрапити до спірного житла.

Суд відкидає як безпідставні твердження представника відповідачки про неналежність: акту депутата від 26.02.2019 №196/02, довідки про доходи позивача № 791238, відомостей з реєстрів Пенсійного фонду України та фізичних осіб - платників податків, довідок Виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради від 28.10.2016 № 1544, від 12.04.2019 № 799, рапорту ДОП від 25.04.2019, постанови про закриття кримінального провадження від 23.06.2015, пояснень позивача від 17.04.2019.

Так, зі змісту зазначених документів вбачається, що інформація, яка в них міститься, стосується предмету доказування у цій справі - підтвердження обставин наміру позивача потрапити до спірного житла; його майнового стану, який впливає на можливість реалізувати право на житло; обставин проставлення відтиску штемпеля про зняття позивача з реєстрації за адресою розташування спірного житла та його ставлення до цієї обставини.

Щодо недопустимості акту депутата від 27.10.2016 №466, суд враховує зміст цього документу, в якому засвідчено обставини, які сприймав безпосередньо його підписант - депутат Переяслав-Хмельницької міської ради Конченко В.Д. Отже, необхідності залучення свідків за тих обставин не було. При цьому, з огляду на інші досліджені судом докази, його достовірність не викликає сумнівів.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що висновок по матеріалам ЖЕОЗП № 3936 від 29.04.2019 отриманий позивачем з порушенням порядку, встановленого законом, або він не може підтверджувати обставини, на які посилається позивач, суду не наведено та не надано доказів їх існування. У зв`язку з цим, оскільки висновок стосується питання розгляду працівниками поліції телефонного повідомлення позивача щодо неможливості ним потрапити у спірне житло, та має відповідні реквізити, він відповідає умовам належності та допустимості доказів.

Оцінюючи питання правомірності втручання у право позивача на житло, суд враховує сталу концепцію цього поняття, застосовану у практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні по справі «Віннійчук проти України» (заява № 34000/07, пункти 47 - 48) ЄСПЛ нагадав зі своєї усталеної практики, що концепція «житла» має основне значення для особистісної ідентичності, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримання відносин з іншими та є постійним і безпечним місцем у суспільстві. Втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

ЄСПЛ також зазначає, що хоча основною ціллю ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до прав заявника, захищених цією статтею. Якщо справа розглядається в контексті позитивного зобов`язання держави або в контексті втручання органів державної влади, виправданого відповідно до п. 2, застосовні принципи загалом є подібними. В обох випадках слід враховувати справедливий баланс між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Цей баланс може бути порушений, зокрема, через серйозні затримки у виконанні національних рішень щодо захисту відповідних прав та серйозних зволікань з боку державних органів у пошуку ефективних рішень для конкретних ситуацій. Держава повинна обґрунтувати ситуацію, за якої на окремих осіб покладається тяжкий індивідуальний тягар від імені решти суспільства.

У рішенні по справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14, пункти 26 - 27) Європейський суд з прав людини наголосив, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Також зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Застосовуючи положення ст. 405 ЦК України у справі №209/2642/18 щодо втрати права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, Верховний Суд у постанові від 09.12.2020 зазначив, що відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

З досліджених доказів вбачається, що проставлення у будинковій книзі відтиску штемпелю про зняття позивача з реєстрації за адресою розташування спірного житла, відбулось без відповідної згоди позивача. Зокрема, посадова особа, яка це здійснила, зазначила про помилковість своїх дій.

Будь-яких інших доказів того, що позивач виявив бажання виїхати зі спірного житла та знятися з реєстрації за адресою його місцезнаходження, суду не надано.

З досліджених доказів вбачається, що позивач вчиняв дії щодо повернення до спірного житла одразу після проставлення відтиску штемпеля про зняття його з реєстрації та укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

При цьому, у зазначеному договорі (п.6) продавець стверджує про відсутність прав щодо спірної квартири у третіх осіб, у тому числі права користування у малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей, а також недієздатних чи обмежено дієздатних осіб.

У п. 11 цього договору зазначено про те, що у відчужуваній квартирі ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою, виданою Переяслав-Хмельницькою житлово-експлуатаційною конторою Київської області 12.04.2013 № 1481.

Видача такого роду довідок з місця проживання про склад сім`ї та прописку організацією, яка здійснює експлуатацію жилого будинку, передбачена Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, які не регулюють питання порядку укладення договорів купівлі-продажу нерухомості, їх нотаріального посвідчення, а також реєстрації місця проживання громадян. Отже, такі довідки не призначені для підтвердження чи спростування відомостей реєстраційного обліку громадян.

При цьому, зважаючи на положення Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077, Переяслав-Хмельницька ЖЕК не є уповноваженим органом, який мав підтверджувати або спростовувати відомості реєстраційного обліку, оскільки це було віднесено до компетенції відповідних підрозділів територіального органу Державної міграційної служби України.

Отже, при відчужені ОСОБА_4 спірної квартири ОСОБА_5 безпідставно не враховано право позивача на користування цією квартирою, яке підтверджувалось реєстрацією його місця проживання у спірному житлі.

За цих обставин суд доходить висновку, що позивача було виселено із спірної квартири із порушенням приписів законодавства та без його згоди.

Перерви у спробах позивача відновити його порушене право не свідчать про втрату в нього інтересу до спірного житлового приміщення. З досліджених доказів вбачається, що цей інтерес у позивача не втрачався та ним вживалися заходи, які відповідали рівню його правової обізнаності, у тому числі намагання потрапити у житло із залученням представників органу місцевого самоврядування, звернення до правоохоронних органів.

З досліджених доказів вбачається, що позивач з квітня 2013 року фактично не користувався спірним житлом та житлово-побутовими послугами у ньому, не мав до них фізичного доступу. При цьому, інші особи - власники користувались житлом та житлово-комунальними послугами. У зв`язку з цим суд відкидає як безпідставні аргументи відповідачки щодо несплати позивачем житлово-комунальних послуг в якості підтвердження втрати позивачем інтересу до спірного житла.

Твердження відповідачки щодо того, що позивач має інше житлове приміщення, не підтверджено жодним доказом та спростовується наданими позивачем актами депутатів Переяслав-Хмельницької міської ради, відповідно до яких позивач мешкав у приміщеннях, що не відповідали вимогам житлового приміщення.

З досліджених доказів встановлено, що позивач отримує дохід у виді пенсії та соціальної допомоги, який очевидно недостатній для придбання житла.

Оскільки виселення позивача з житлового приміщення, на користування яким він мав право, відбулось поза його волею, а також без дотримання законодавчо визначеної процедури, позивач не втратив інтересу до проживання у зазначеному житлі, не має іншого придатного для проживання житла, суд доходить висновку про наявність підстав для відновлення його порушеного права шляхом вселення у житлове приміщення, право на користування яким він мав та був обмежений поза його волею.

При цьому, судом встановлено, що позивач не втратив інтересу до цього житла, вживав заходи для повернення до нього. Отже, відсутні обставини, визначені ст. 405 ЦК України, які б свідчили про наявність підстав для втрати позивачем права користування цим житлом.

Оцінюючи питання конкуренції прав позивача на житло та відповідачів на мирне володіння майном - спірною квартирою, суд враховує, що відповідно до матеріалів спадкової справи відповідачі мають у власності інше житло у цьому ж населеному пункті. Також суд бере до уваги, що користування позивачем спірним житлом припинилося у зв`язку із порушенням порядку зняття його з реєстрації посадовою особою органу ДМС, фізичним переміщенням його речей колишнім власником квартири - його братом, зазначенням у договорі відчуження спірної квартири відомостей, що не відповідали дійсності, а вжиті позивачем заходи реалізації права на житло не призвели до відновлення гідних його умов проживання.

Крім того, вік, стан здоров`я та рівень доходів позивача дають підстави для висновку, що втручання у його право на житло у зв`язку з реалізацією відповідачами права власності на спірне житло не є необхідним у демократичному суспільстві.

Зважаючи на те, що суду не надано доказів, які б давали підстави визначити технічні, санітарно-гігієнічні характеристики спірного житла, суд позбавлений можливості вирішити питання встановлення порядку користування спірним житлом.

У зв`язку з цим, а також зважаючи на те, що позивачем не надано доказів перешкоджання йому відповідачами у користуванні конкретно визначеною кімнатою і підсобними приміщеннями, позовні вимоги у цій частині не можуть бути задоволені.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому стягненню з відповідачів на користь держави підлягає 840,80 гривень судового збору.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_3 .

У задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов`язання відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні приміщеннями відмовити.

У задоволенні позивних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у сумі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати у сумі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні найменування сторін та інших учасників справи:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) - місце проживання: АДРЕСА_9 .

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) - зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) - зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 .

Повне рішення складено 18.10.2021.

Суддя: Д. В. Свояк