Провадження № 2/522/3150/21
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

01 листопада 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області, про відшкодування матеріальних збитків,

ВСТАНОВИВ:

До суду 08.10.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області, про відшкодування матеріальних збитків та витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що з 03.04.1995 року по 22.09.2015 року він, ОСОБА_1 , перебував у трудових відносинах із органами внутрішній справ Одеського обласного управління міліції на посаді старший державтоінспектор ВДАІ УДАІ. У результаті роботи в правоохоронних органах він отримав 2гу групу інвалідності та є непридатним для подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ. Зокрема, згідно свідоцтва про хворобу №706/2 від 14.09.2015 року, виданого військо-лікарською комісією ГУМВС України в Одеській області, йому поставлено діагноз відносна недостатність мітрального клапану 3-4ст., квадріангуляра резекція задньої стулки та пластика мітрального клапану кільцем Edvards Lifescinces №36 (15.08.2006 року), протезування мітерального клапану (січень 2007 року); постійна форма фібриляції пересердь, нормосистолія з випадками трепетання пересердь; СН Іст. (ПФК по NYHA); Хронічний нескалькульозний холецистит з дискінезією жовчних шляхів по гіпотонічному типу в стадії латентного запалення; стеатоз печінки та підшлункової залози; дифузно-вузловий зоб; Іст. Сольовий діатез; хронічний калькульозний простатит; ремісія; Цереброскулярна недостатність з ангідистонічним та цифалгічними синдромами. Астено-невротичний стан; Факесклероз, пресбіопія, ангіопатія сітківки обох очей. Згідно вказаного свідоцтва про хворобу від 14.09.2015 року, визначено факт набування даного спектру хвороб у результаті проходження служби в органах внутрішніх справ.

Позивач посилався на те, що лікування захворювань проводив за кордоном та за період із 15.08.2006 року по 25.08.2006 року вартість лікування склала 6000 євро (в еквіваленті на час написання позову 198 960 грн.); за період із 22.01.2007 року по 02.02.2007 року вартість другої операції склала 21 514 болгарських левів (в еквіваленті на час написання позову 365 092, 60 грн.). Загальна сума коштів витрачених на дві хірургічні операції серця склала 564 052, 60 грн..

У зв`язку з тим, що поніс матеріальні збитки на лікування, позивач вважає, що останні мають бути стягнуті із підприємства, в якому він працював. Також вважає, що за період із 02.02.2007 року по 01.10.2020 року (день написання позову) підлягають стягненню індекс інфляції у розмірі 3 321 346, 88 грн. та 3 % річних у розмірі 231 338,83 грн.. Вказував, що при звільненні йому було виплачено одноразову грошову допомогу у разі отримання інвалідності у сумі 275 600 грн., між тим дані кошти не можуть компенсувати витрати, що були понесені ним на лікування під час роботи в правоохоронних органах. Також посилався на те, що на теперішній час потребує повторного курсу лікування. З посиланням на те, що ГУМВС України в Одеській області не було створено належні умови праці, в результаті чого позивачу було спричинено професійну хворобу, то саме управління має відшкодувати позивача матеріальну шкоду.

За викладеного звернулись до суду з дійсним позовом. Матеріали позову були розподіленні на суддю Домусчі Л.В. та отриманні нею 09.10.2020 року.

Ухвалою суду від 16.10.2020 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 23.11.2020 року.

Представник ГУ ДКСУ в Одеській області 11.11.2020 року подав до суду відзив на позов (а.с.34-42), згідно якого позовні вимоги не визнали та просили відмовити з посиланням на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вказував, що позивачем не наведено будь-яких обставин протиправності дій з боку казначейства, не зазначено чому саме казначейство має відповідати за дії колишнього роботодавця позивача. Вказували, що ГУДКС в Одеській області є самостійною юридичною особою, що здійснює обслуговування бюджетних коштів, та не уособлює Державу Україну і не відповідає особисто за її зобов`язання. Стягнення коштів із рахунків ГУДКС України призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Казначейства. Додатково посилалась, що позивачем обрано неналежний порядок відшкодування шкоди, завданої роботодавцем, та, що останнім вже було отримано виплату у зв`язку з отримання інвалідності та частковою втратою працездатності у відповідності з Законом України «Про міліцію» (який діяв на час звільнення позивача). З посиланням на те, що обов`язком із виплати грошової компенсації з боку ГУМВС України в Одеській області був виконаний своєчасно, то підстав для нарахування та стягнення коштів згідно ст. 625 ЦК України немає. Заперечували проти вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, посилались на те, що останні не підтвердженні.

На електронну пошту суду 18.11.2020 року надійшов відзив від представника ГУНП в Одеській області, згідно якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.43-55). По-перще посилались на пропуск позивачем строків давності. Між тим, в задоволенні позову просили відмовити за його необґрунтованості.

Зазначив, що в основу позиції позивача викладені два доводи про те, що при звільненні ОСОБА_1 був направлений на проходження ВЛК, в результаті проходження якого було встановлено певний перелік наявних у позивача захворювань та зазначено окремий перелік захворювань, які ПОВ`ЯЗАНІ із проходженням служби в органах внутрішніх справ, а також довід про те, що ГУМВС України в Одеській області не створено необхідних та належних умов праці, що в свою чергу спричинило професійну хворобу.

Стосовно першого доводу представник відповідача посилався на те, що визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв у осіб рядового й начальницького складу ОВС, що проходять службу, при їх звільненні та осіб рядового і начальницького складу, що звільнилися зі служби є одним із завдань ВЛК, яке проводиться з метою визначення ступеня професійної непрацездатності, в тому числі і для подальшого отримання обстежуваною особою одноразової грошової допомоги передбаченої наказом МВС України від 21 жовтня 2015 року № 850. У свідоцтві про хворобу №706/2, ВЛК встановило загальний обсяг хвороб наявних у позивача та встановило обсяг хвороб які пов`язані із проходженням служби в ОВС, але насамперед пов`язаність певних захворювань позивача із проходженням служби не може бути розцінена як безальтернативно нанесена шкода, оскільки на стан здоров`я людини впливає не тільки професія, але і спосіб життя, індивідуальні фізіологічні особливості, спадковість, наявність шкідливих звичок, тощо. Тобто, посилання на даний доказ, на думку представника, не може свідчити про те, що саме служба позивача була єдиною та достатньою причиною отримання позивачем захворювань, такі обставини повинні бути встановлені виключно шляхом проведення незалежної експертизи, але жодного висновку експертизи до позову надано не було.

Щодо другого доводу, посилались на те, що позивач обмежується виключно загальними посиланнями на той факт, що відповідачем не було забезпечено необхідні, належні та безпечні умови праці, але жодного фактичного та належного доказу цих діянь не надає. До того ж, після проведення операцій, позивач продовжив проходження служби в ОВС на протязі 9-ти років без нарікань, хоча у нього була можливість звільнитися.

Окрім того, посилався на те, що позивач отримав соціальну-компенсаційну виплату з боку держави, у зв`язку із отриманням інвалідності під час проходження служби в ОВС, що в свою чергу виключає можливість отримання ним компенсації за однієї і тієї ж підстави. Вважає, що наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності, що позивачем не здійснено.

Додатково зазначив, що на теперішній час, вищевикладені повноваження, якими було наділено УДАЇ ГУМВС України в Одеській області, не покладені на ГУНП в Одеській області. В ГУНП в Одеській області відсутній підрозділ, завданням якого є забезпечення безпеки дорожнього руху.

За викладеного, просив відмовити у задоволенні позову.

У зв`язку з перебуванням судді Домусчі Л.В. на лікарняному, розгляд справи призначений на 23.11.2020 року відкладено на 14.12.2020 року.

Представником позивача адв. Стогній О.В. до суду 01.12.2020 року подано відповідь на відзив ГУ ДКСУ в Одеській області. ГУДКС України в Одеській області (а.с.66-78), згідно якої підтримав вимоги саме до головного управління.

Також 11.12.2020 року на адресу суду надійшла відповідь представника ОСОБА_1 адвоката Стогнія О.В. на відзив ГУНП в Одеській області (а.с.79-91), згідно якого позовні вимоги підтримав та вважає, що саме ГУНП в Одеській області як правонаступник роботодавця позивача має відповідати за відшкодування шкоди. Окрім того, зазначив, що відшкодування витрат на лікування професійного захворювання не повинно відшкодовуватись у якості одноразової грошової допомоги та підлягає відшкодуванню відповідно до норм КЗпП України.

У підготовче засідання 14.12.2020 року з`явився представник ГУНП в Одеській області Сокуренко І.А., просив надати час для написання заперечень. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, представник ОСОБА_1 адвокат Стогній О.В. на електронну адрес суду надав заяву, в якій просив закрити підготовче засідання, справу призначити до розгляду, судове засідання провести без участі сторони позивача. Розгляд справи відкладено на 01.03.2021 року.

Від представника ГУНП в Одеській області на електронну пошту суду 28.12.2020 року надійшли заперечення на відповідь на відзив представника позивача (а.с.105-110), в яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

У підготовче засідання 01.03.2021 року з`явилися представника позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які позов підтримали, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечували. Також був присутній представник ГУНП в Одеській області Сокуренко І.А., який позов не визнав, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечував.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.

Ухвалою суду від 01.03.2021 року було вирішено питання про закриття підготовчого провадження у справі та призначено до розгляду по суті на 12.05.2021 року.

У судовому засіданні 12.05.2021 року були присутні: представник позивача ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 , які підтримали позиції, викладені ними у заявах по суті справи. Після заслухання пояснень сторін по справі було оголошено перерву до 01.06.2021 року.

За клопотанням представника позивача, розгляд справи 01.06.2021 року був відкладений на 20.07.2021 року.

У судовому засіданні 20.07.2021 року були присутні: представник позивача адв. ОСОБА_4 , представники відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Через відсутність доказів належного сповіщення інших учасників сторін ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області та ГУ ДКСУ в Одеській області), по справі оголошено перерву до 13.09.2021 року.

Через неявку сторони позивача, і за його клопотанням розгляд справи 13.09.2021 року був відкладений на 21.09.2021 року.

Через неявку сторін, розгляд справи 21.09.2021 року оголошено перерву на 27.10.2021 року.

У судове засідання 27.10.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника ГУНП в Одеській області та Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області до суду надійшли заяви, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності.

Від представника позивача ОСОБА_4 на електронну пошту суду об 11 год. 57 хв. (хоча справа була призначено до розгляду на 11 год. 30 хв.) надійшла заява, згідно якої просив справу відкласти. Між тим, доказів поважності причин неявки стороною позивача до суду надано не було, у зв`язку з чим суд вважає що причини неявки представника є неповажними а тому, враховуючи що представник вже надав пояснення по суті справи, можливим розглянути справу у його відсутність.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд, зважаючи на належне сповіщення сторін, на підставі ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності представників сторін, сповіщених належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 01.11.2021 року.

Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, оцінивши докази, прийшов до наступних висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , із 03.04.1995 року по 22.09.2015 року перебував у трудових відносинах із органами внутрішній справ Одеського обласного управління міліції на посаді старший державтоінспектор ВДАІ УДАІ, про що свідчать записи у трудовій книжці позивача про прийняття на службу в органи внутрішніх справі №4 від 03.04.1995 року та запис про звільнення з органів внутрішніх справ №5 від 22.09.2015 року.

Згідно пенсійного посвідчення від 10.12.2015 року, позивач є пенсіонером та згідно довідки МСЕК серії 10 ААВ №788909 від 07.12.2015 року позивачу встановлена друга група інвалідності (причина інвалідності: проходження служби в ОВД).

Згідно свідоцтва про хворобу №706/2 від 14.09.2015 року, виданого військо-лікарською комісією ГУМВС України в Одеській області,

У свідоцтві про хворобу №706/2 від 14.09.2015 року, ВЛК встановило загальний обсяг хвороб наявних у позивача та встановило обсяг хвороб, які пов`язані із проходженням служби в ОВС. Зокрема, йому поставлено діагноз відносна недостатність мітрального клапану 3-4ст., квадріангуляра резекція задньої стулки та пластика мітрального клапану кільцем Edvards Lifescinces №36 (15.08.2006 року), протезування мітрального клапану (січень 2007 року); постійна форма фібриляції пересердь, нормосистолія з випадками трепетання пересердь; СН Іст. (ПФК по NYHA); Хронічний нескалькульозний холецистит з дискінезією жовчних шляхів по гіпотонічному типу в стадії латентного запалення; стеатоз печінки та підшлункової залози; дифузно-вузловий зоб; Іст. Сольовий діатез; хронічний калькульозний простатит; ремісія; Цереброскулярна недостатність з ангідистонічним та цифалгічними синдромами. Астено-невротичний стан; Факесклероз, пресбіопія, ангіопатія сітківки обох очей.

Згідно вказаного свідоцтва про хворобу від 14.09.2015 року, визначено факт набування даного спектру хвороб у результаті проходження служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до інформації з ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області, згідно платіжного доручення № 2091 від 28.12.2015 року ОСОБА_8 була виплачена одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 р. № 850, у розмірі 275 600 грн..

Згідно листа ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області від 11.08.2020 року вих.№9/89оз, у рамках ліквідації органів та підрозділів ГУМВС України в Одеській області до ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області на архівне зберігання не надходили матеріали розслідування нещасного випадку (акти за формою Н-5* та Н-1* (НТ*), проведеного у період 1995-2015 років комісією УДАІ ГУМВС України в Одеській області відносно працівника ВДАІ УДАІ ГУМВС в Одеській області ОСОБА_1 ..

Суд встановив, що з 15.08.2006 року по 25.08.2006 року та з 22.01.2007 року по 02.02.2007 року позивач перебував на лікуванні в лікарських закладах Республіки Болгарії в госпіталі «Св. Катерина» в м. Софія, де йому було зроблено операцію на серці, у зв`язку з чим ним здійснено витрати 6000 євро та 21 514 болгарських левів. Будь-яких доказів щодо звернення до відповідача з відповідною заявою про відшкодування вказаних витрат суду не надано.

Позивач просив стягнути із відповідачів кошти, понесені на лікування професійного захворювання, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як убачається з позову та його підстав, предметом спору є відшкодування коштів за лікування професійного захворювання, а підставами позову зокрема зазначено не виконання належних обов`язків працедавця ГУМВС України в Одеській області щодо забезпечення належних умов праці.

За змістом пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Проходження публічної служби це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби одним з елементів припинення такої служби.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про міліцію» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про міліцію» представник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 757/19121/16-ц (провадження № 14-568цс18). Зокрема, суд дійшов висновку, що за правилами адміністративного судочинства розглядаються спори, пов`язані з проходженням публічної служби, одним з різновидів якої є служба в органах внутрішніх справ.

Крім того, необхідно зазначити, що згідно з частиною шостою статті 23 Закону України «Про міліцію» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

За змістом підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» передбачено, що одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.

Судом встановлено, що саме така одноразова грошова допомога була позивачем отримана у розмірі 275600 грн.

Тобто, Законом України «Про міліцію» та Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707, які є спеціальними для правовідносин сторін, врегульовано порядок відшкодування шкоди, завданої міліціонеру внаслідок ушкодження його здоров`я під час проходження служби, а тому звернення останнього до суду із позовом щодо відшкодування такої шкоди на загальних підставах є помилковим.

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду позивач зазначав, що є пенсіонером органів внутрішніх справ, є інвалідом другої групи та йому встановлено втрата професійної працездатності внаслідок ушкодження здоров`я, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ та витрати, які він поніс в 2006р. та в 2007р. на лікування, пов`язані саме з професійною діяльністю.

Вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 перебував на публічній службі в розумінні пункту 17 статті 4 КАС України, а тому спірні правовідносини між сторонами щодо відшкодування коштів на лікування захворювання, отриманого в результаті проходження публічної служби, за своєю суттю є публічно-правовим спором, відповідно до статті 19 КАС України.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.3-13, 43, 49, 89, 223, ч.2 ст.247, ч.1 ст.255, ст.256, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області, про відшкодування матеріальних збитків, - закрити.

Роз`яснити позивачу, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили із моменту підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали. Учасники справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 01.11.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.