Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/1114/20
Провадження № 2/552/22/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

22.07.2021 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

секретаря судового засідання Кондра Ю.Ю.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу № 552/1114/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку, виділ у користування земельної ділянки, визнання права власності на частку транспортного засобу, третя особа Друга полтавська державна нотаріальна контора, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 05.02.2020 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку, виділ у користування земельної ділянки, визнання права власності на частку транспортного засобу.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Батько позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивача ОСОБА_6 та проживали в старій літній кухні по АДРЕСА_1 , що належала матері батька ОСОБА_5 .

В подальшому ОСОБА_5 побудувала 1/2 частину будинку за вказаною адресою, оформила свою частину, в якій проживала, зареєструвала в ній своє місце проживання, стала власницею квартири АДРЕСА_2 .

Батько з мамою протягом 1972-1973 років зі згоди ОСОБА_5 побудували свою 1/2 частину будинку, стали там проживати.

Побудований жилий будинок літ. «А-1» за адресою АДРЕСА_1 має загальну площу 108,5 кв.м. Батько позивача постійно проживав та користувався квартирою АДРЕСА_3 в будинку до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , не поставивши до відома батька позивача ОСОБА_5 , за договором дарування подарувала відповідачу ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , в 21 листопада 1995 року 1/4 частину цього будинку.

22 березня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір довічного утримання, за яким у власність відповідача ОСОБА_2 перейшла 1/4 частка будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, на час його смерті ніхто з ним не проживав, позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем його майна та єдина звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , спадкоємцем майна якої є відповідач ОСОБА_2 .

Позивач вказувала, що після смерті батька ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої належить частка в праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2014 року випуску. Вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на житловий будинок та частку в праві власності на транспортний засіб.

Вважає, що нотаріусом допущено помилку, необґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва.

В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_4 заявляла такі вимоги:

1. Поновити процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою в частині визнання договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 15 грудня 1983 року ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 недійсним.

2. Постановити ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, яку розглядати за правилами загального позовного провадження.

3. Встановити факт, що має юридичне значення про те, що ОСОБА_5 з 1972 року і до дня смерті ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним не проживала.

4. Визнати право власності за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у житловому будинку АДРЕСА_1 на сіни №2-1 пл. 16,3 кв. м., кухню 2-2 пл. 19,5 кв. м., кімнату 2-3 пл. 18,3 кв. м., що складає 8/25 частин, вартістю 159 671 грн.

5. Визнати договір дарування на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 від 15 грудня 1983 року, складений у Другій полтавській державній нотаріальній конторі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 - недійсним, поновивши процесуальний строк для звернення до суду в цій частині позову.

6. Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15 січня 2020 року Другою полтавською державною нотаріальною конторою в частині того, що ОСОБА_5 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 і про видачу на її ім`я цього свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в спадщині після смерті ОСОБА_5 недійсним.

7. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 8/25 частин будинку АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з: сіней №2-1 пл. 16,3 кв. м., кухні 2-2 пл. 19,5 кв. м., кімнати 2-3 пл. 18,3 кв. м., вартістю 159 671 грн.

8. Виділити у користування земельну ділянку, необхідну для обслуговування частини будинку АДРЕСА_1 і проходу до неї.

9. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку транспортного засобу - легковий хетчбек - В, марка TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, колір сірий, реєстраційний № НОМЕР_1 , належність якого спадкодавцю підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 виданим Центр ДАІ5301 від 05.03.2015.

10. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені судові витрати.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2021 відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_4 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого с удового засідання.

Відповідачем ОСОБА_2 03.04.2020 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності. ОСОБА_5 була власником цього житлового будинку та єдиним його забудовником. Вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 15.12.1983, за життя ОСОБА_5 не заперечував проти укладення таких договорів, не оспорював їх, а у позивача відсутнє право вимоги про визнання договору недійсним. Просила відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Третя особа Друга полтавська державна нотаріальна контора 27.04.2020 подала до суду свої письмові пояснення на позовну заяву, де зазначила, що 19.04.2018 Другою полтавською державною нотаріальною конторою до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 заведено спадкову справу на підставі заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_4 , в тексті якої нею було зазначено, що іншим спадкоємцем померлого є мати ОСОБА_5 . 15.01.2020 на вимогу ОСОБА_4 на її ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску. Згідно з поясненнями третьої особи нотаріусом враховано, що ОСОБА_4 в своїй заяві про прийняття спадщини вказувала матір спадкодавця як спадкоємицю, факт відсутності спільного проживання матері та сина спадкодавцем не підтверджено, всі документи містять інформацію про спільну адресу їх місця проживання: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала, прийняла спадщину шляхом проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5

17.06.2020 представником позивача ОСОБА_1 подано до суду заяву про зменшення позовних вимог (том 1 а.с. 246-247), де зазначив, що в позовній заяві помилково заявлено позовну вимогу про визнання права власності за ОСОБА_5 у житловому будинку по АДРЕСА_1 на сіни №2-1 пл. 16,3 кв. м., кухню 2-2 пл. 19,5 кв. м., кімнату 2-3 пл. 18,3 кв. м., що складає 8/25 частин, вартістю 159 671 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26.06.2020 призначено в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 оціночно-будівельну та земельно-технічну експертизи.

13.08.2020 відповідачем подано до суду відзив, де ОСОБА_2 зазначила, що правовідносини щодо набуття права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, індивідуальний забудовник ОСОБА_5 здійснювала будівництва житлового будинку власними силами та за власні кошти, у ОСОБА_5 не виникло право власності на 1/2 частину цього будинку. За життя ОСОБА_5 не оскаржував свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_3 від 20 липня 1984 року. Вважає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 чи частка в праві власності на нього не належали ОСОБА_5 як спадкодавцю, тому не увійшли до складу спадкового майна. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 просила відмовити за безпідставністю.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10.03.2021 закрито підготовче провадження в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, вказуючи на наявність заяви про зменшення позовних вимог. Посилався на обставини, що викладені в поданих до суду заявах.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, вважаючи їх безпідставними. Посилалися на обставини, які викладені в поданих до суду відзивах.

Третя особа просила суд проводити розгляд справи без участі представника.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житло № НОМЕР_3 від 20.07.1983, виданого Полтавським міським житловим управлінням (том 2 а.с. 50) житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві особистої власності належав ОСОБА_5 . Зазначене свідоцтво на право власності видане на підставі рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів від 28.06.1983 взамін свідоцтва на право власності від 07.12.1950 № 124.

Відповідач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 є сином ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та онукою ОСОБА_5 .

Відповідно до договору дарування від 15.12.1983 (том 1 а.с. 158-160) ОСОБА_5 подарувала, а відповідач ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частину будинку з частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 21.11.1995 (том 1 а.с. 156-157) ОСОБА_5 подарувала, а відповідач ОСОБА_2 прийняла в дар 1/4 частину будинку з частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору довічного утримання від 22.03.1999 (том 1 а.с. 161) ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 1/4 частини будинку з частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 .

Станом на час вирішення справи по суті відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору дарування від 15.12.1983 недійсним, позивач ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_5 уклала договір дарування без відома батька позивача ОСОБА_5 , не повідомила його про укладення такого договору, натомість батько позивача ОСОБА_5 проживав в часині будинку, яку збудував і якою володів.

Разом з тим, відповідно до положень норм ст. 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час укладення договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Згідно зі ст. 244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47

цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у

виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Жодні із підстав для визнання зазначеного договору дарування недійсним, які визначені нормами ст. ст. 45-61 ЦК УРСР 1963 року, не зазначені позивачем в поданій до суду позовній заяві та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Як встановлено судом, договір дарування від 15.12.1983 було укладено сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин, чи окремі його пункти суперечать актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Договір укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчено та зареєстровано.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_5 приховала від ОСОБА_5 факт укладення зазначеного договору не заслуговує на увагу.

Як встановлено дослідженими в справі доказами та не спростовано позивачем, станом на час укладення договору дарування від 15.12.1983 ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 20.07.1983, виданого Полтавським міським житловим управлінням (том 2 а.с. 50) була власником на праві особистої власності житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В силу норм ст. 86 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За нормами цивільного законодавства (як ЦК УРСР 1963 року, так і чинним ЦК України) не передбачено обов`язку власника нерухомого майна повідомляти інших осіб про розпорядження належним на праві власності майном.

Відсутність згоди ОСОБА_5 на укладення ОСОБА_5 договорів з відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна на користь ОСОБА_8 не є підставою для визнання таких договорів недійсними.

Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійним договору дарування, який було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 суд також виходить з того, що під час укладення зазначеного договору жодні права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені. ОСОБА_4 не є стороною оспорюваного договору дарування, в результаті його укладення не зазнала жодного втручання в свої права.

У зв`язку з відмовою в задоволенні зазначених позовних вимог за безпідставністю відсутні підстави для поновлення строків для звернення до суду з вимогами про визнання договору недійним.

Посилання позивача в поданих до суду позовних заявах на ту обставину, що ОСОБА_5 та його дружина (батьки позивача) протягом 1972-1973 років добудували 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 , тим самим своєю працею побудували 8/25 частин будинку, що ОСОБА_5 є власником зазначеної частки, є безпідставними.

Як встановлено судом, до домоволодіння по АДРЕСА_1 входить в тому числі житловий будинок літ. А-1, 1973 року побудови загальною площею 108,5 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м. (том 1 а.с. 175-179).

Відповідно до акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння (том 1 а.с. 166-168) забудовником окремого житлового будинку на території садиби по АДРЕСА_1 є саме ОСОБА_5 , будівництво розпочато в 1963 році та закінчено в 1970 році.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_5 приймав участь в здійсненні будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , жодним чином не свідчить про виникнення в останнього права власності на нерухоме майно за вказаною адресою.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачем не враховано, що земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною

сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних

приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них.

Відповідні роз`яснення надані в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92 ) від 25.12.92, N 15 (v0015700-98 ) від 25.05.98).

Окрім того, як встановлено судом, за життя ОСОБА_5 не порушував питання щодо визнання за ним права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_4 не порушує перед судом питання про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житло № НОМЕР_3 від 20.07.1983, виданого Полтавським міським житловим управлінням на ім`я ОСОБА_5 .

Натомість, як встановлено судом, ОСОБА_5 до дня смерті (том 1 а.с. 16, 25, 26, 31, 222 зворот) фактично проживав в будинку по АДРЕСА_1 та у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання за вказаною адресою.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_5 права власності на 8/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

При вирішенні зазначеної позовної вимоги суд виходить з того, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2020 відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_4 , в тому числі і за даною позовною вимогою.

Позивач ОСОБА_4 , подаючи до суду 17.06.2020 (том 1 а.с. 246-247) заяву про зменшення позовних вимог, у встановленому законом порядку заяв про відмову від даної частини позовних вимог не подавала та не просила залишити таку позовну вимогу без розгляду.

З цих підстав зазначена позовна вимога розглядається судом по суті з відмовою в її задоволенні за безпідставністю.

Також дослідженими в справі доказами встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Другою Полтавською нотаріальною конторою 19.04.2018 заведена спадкова справа № 110/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 на підставі заяви про прийняття спадщини від імені ОСОБА_4 , дочки, яка в своїй заяві зазначила, що іншим спадкоємцем є ОСОБА_5 , мати (том 1 а.с. 33-38, 202, 213-234).

Державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори 15.01.2020 видано на ім`я позивача ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку в спадщині (том 2 а.с. 233), спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з транспортного засобу легкового автомобіля, хетчбек В, марка TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, колір сірий, реєстраційний № НОМЕР_1 , належність якого спадкодавцю підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 виданим Центр ДАІ5301 від 05.03.2015.

Також постановою державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори ввід 06.09.2018 (том 1 а.с. 221) відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно житловий будинок по АДРЕСА_1 ; транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, відсутністю встановленого кола спадкоємців за законом, які прийняли спадщину.

Позивач ОСОБА_4 , заявляючи позовні вимоги про визнання за нею права власності на 8/25 частин будинку по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, після смерті батька ОСОБА_5 , обґрунтовує свої вимоги тим, що нотаріусом допущено помилку, необґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва.

Разом з тим, відповідно до норм ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як встановлено судом та не оспорюється позивачем, на час смерті ОСОБА_5 постійно проживав в АДРЕСА_1 .

Даний факт підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 12.04.2018 № 16.1-08/4763 (том 1 а.с. 222 зворот).

Також встановлено, що ОСОБА_5 , мати ОСОБА_5 , на час відкриття спадщини, станом на 02.03.2018, постійно проживала та мала зареєстроване у встановленому законом мі це проживання за аналогічною адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено даними щодо реєстрації її місця постійного проживання (том 1 а.с. 17, 172-174, 187, 207 зворот, 210).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_5 та в силу норм ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем його майна за законом.

Оскільки ОСОБА_5 , будучи спадкоємцем майна ОСОБА_5 у встановленому законом порядку та у встановлений строк заяв про відмову від спадщини не подавала, суд приходить до висновку, що остання в силу норм ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину.

Відповідно до норм ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Після померлого ОСОБА_5 двоє спадкоємців прийняти спадщину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , їх частки в спадщині є рівними, суд приходить до висновку, що державним нотаріусом правомірно на підставі та в межах повноважень 15.01.2020 видано позивачу ОСОБА_4 свідоцтво право на спадщину за законом саме на 1/2 частку в спадщині (том 1 а.с. 233), а не на все спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 .

Тому твердження позивача про допущення нотаріусом помилки та необґрунтовану відмову у вчиненні нотаріальної дії є безпідставними.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено дослідженими в справі доказами, до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшов транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Житловий будинок чи частка в праві власності на нього по АДРЕСА_1 не належали ОСОБА_5 за життя, не ввійшли до складу спадщини після його смерті, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 8/25 частин будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 8/25 частин будинку по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.01.2020 Другою Полтавською державною нотаріальною конторою в частині того, що ОСОБА_5 є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_5 , суд виходить з того, що ОСОБА_5 , будучи спадкоємцем майна ОСОБА_5 , у встановленому законом порядку прийняла спадщину, є спадкоємцем майна останнього, тому підстави для визнання свідоцтва недійсним відсутні.

Окрім того, свідоцтво про право на спадщину за законом, яке є предметом оскарження (том 1 а.с. 34) видане 15.01.2020 Другою Полтавською державною нотаріальною конторою позивачу ОСОБА_4 .

Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину вказаного спадкового майна не видано.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 , відсутні і підстави для визначення порядку користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

Позивач ОСОБА_4 не є власником та/чи користувачем нерухомого майна по АДРЕСА_1 , у останньої не виникло право користування та/чи право власності щодо земельної ділянки за вказаною адресою.

Позовні вимоги ОСОБА_4 в цій частині заявлені безпідставно.

При вирішенні позовної вимоги ОСОБА_4 про виділення їй в користування земельної ділянки суд також виходить з того, що здійснюючи правосуддя, суд не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення про виділ земельної ділянки. Окрім того, матеріали справи не містять документації із землеустрою щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

При вирішенні позовної вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту не проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_5 до дня його смерті, до 02.03.2018 суд виходить з такого.

Дослідженими в справі доказами встановлено, що ОСОБА_5 постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, станом на 02.03.2018, оскільки мала спільне з ним зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання.

В цій частині позовних вимог обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає спірним правовідносинам, що виникли між сторонами.

Зокрема, відповідно положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту, який обрав позивач щодо встановлення факту постійного не проживання особи за місцем відкриття спадщини не передбачений вимогами ст.16 ЦК України та Книгою шостою ЦК України «Спадкове право».

Вимога про встановлення факту постійного непроживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі справа № 592/7860/17, провадження № 61-43757св18).

Верховний Суд зазначає, що вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 мали різні адреси місця проживання: квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 , не заслуговує на увагу.

Стаття 381 ЦК України дає юридичне визначення садиби як об`єкта права власності, яке є земельною ділянкою разом з розташованими на ній житловим будинком (поняття якого наведено у ст. 380 цього Кодексу), господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Як встановлено судом, об`єктом права власності за адресою АДРЕСА_1 за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідно до правовстановлюючих документів є житловий будинок, а не окремі квартири як об`єкти права власності.

Наявність в житловому будинку по АДРЕСА_1 окремих входів до окремих приміщень будинку, наявність окремих рахунків зі сплати за отримані комунальні послуги жодним чином не змінює правовий статус нерухомого майна.

Встановивши дані обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в цілому є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

В даній справі ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12.07.2021 за заявою представника позивача ОСОБА_1 з метою забезпечення позовних вимог ОСОБА_4 накладено арешт на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

У зв`язку з повною відмовою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відповідно до положень норм ст. 158 ЦПК України вжиті судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Статтею 262 ЦПК України передбачено порядок постановлення окремої ухвали суду.

При вирішенні справи судом не встановлено підстав для постановлення окремої ухвали за заявою відповідача ОСОБА_2 (том 2 а.с. 124-125) щодо дій адвоката ОСОБА_1 .

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати з сплати судового збору та витрат на правову допомогу не підлягають їй відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку, виділ у користування земельної ділянки, визнання права власності на частку транспортного засобу відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12.07.2021 в справі № 552/1114/20 (провадження № 2-3/552/91/21).

Скасувати арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12.07.2021 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_4 , місце проживання АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Третя особа Друга полтавська державна нотаріальна контора, місцезнаходження 36020, м. Полтава, вул. Гоголя, 11, .

Повне судове рішення складено 27.07.2021.

Головуючий суддя Н.Л.Яковенко