Житомирський апеляційний суд
Справа №291/26/21 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 23 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №291/26/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Світанок", Приватного підприємства "Ружинський край" про розірвання договору оренди землі, витребування з чужого незаконного володіння земельних ділянок,

за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Ружинський край»,

на рішення Ружинського районного суду Житомирської області, ухвалене 26 травня 2021 року суддею Митюк О.В. у смт. Ружині, повний текст рішення складено 04 червня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» (далі ПСП «Агрофірма «Світанок»), Приватного підприємства «Ружинський край» (далі ПП «Ружинський край»), у якому просила розірвати договір оренди землі від 20 липня 2016 року, укладений між нею та ПСП «Агрофірма «Світанок» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0156 площею 2,6746 га та земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0033 площею 0,3549 га, які розташовані на території Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області; витребувати у ПП «Ружинський край» і повернути їй спірні земельні ділянки та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що є власником вищезазначених земельних ділянок, які відповідно до вищевказаного договору перебувають в оренді строком на 10 років у ПСП «Агрофірма «Світанок». Проте, ПСП «Агрофірма «Світанок» в односторонньому порядку, без її згоди, передало право та об`єкти оренди ПП «Ружинський край» та фактично припинило використання земельних ділянок на умовах та в строки, встановлені договором, припинило виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Такими діями ПСП «Агрофірма «Світанок», в порушення вимог закону, передано об`єкти оренди іншому орендарю, що є підставою для розірвання договору оренди.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір оренди землі від 20 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ПСП «Агрофірма «Світанок», щодо оренди земельних ділянок: кадастровий номер: :05:000:0156, площею 2,6746 га, кадастровий номер: :04:000:0033, площею 0,3549 га, які розташовані на території Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі якого державним реєстратором Відділу державної реєстрації Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області Польовою Л.Д. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 31 жовтня 2016 року, щодо зазначених земельних ділянок проведено державну реєстрацію іншого речового права (номери записів про інше речове право 17272590, 17272887).

Вирішено витребувати у ПП «Ружинський край» з чужого незаконного володіння земельні ділянки: кадастровий номер: :05:000:0156, площею 2,6746 га, кадастровий номер: :04:000:0033, площею 0,3549 га, які розташовані на території Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на користь законного власника ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ПП «Ружинський край», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На думку представника відповідача, суд не врахував, що ПП «Ружинський край» є правонаступником ПСП «Агрофірма «Світанок» та було створене шляхом виділу з вказаного підприємства, а тому до ПП «Ружинський край» перейшли всі права та обов`язки щодо прав оренди на спірні земельні ділянки. Отже, вважає, що ПП «Ружинський край» правомірно використовує належні позивачу земельні ділянки. Також зазначив, що суд не встановив суттєві обставини справи щодо порушення умов договору оренди відповідачем, істотність цього порушення та наявність шкоди, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків, упущеної вигоди, розмір яких не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладанні договору. Натомість, враховуючи, що ПП «Ружинський край» обробляє земельні ділянки у відповідності до їх цільового призначення, сплачує орендну плату згідно умов договору, вважає, що права ОСОБА_1 не порушені і підстави для розірвання договору оренди землі відсутні.

У своїх доводах послався на Закон України «Про оренду землі» та практику Верховного Суду України (постанови від 11.10.2017 у справі №6-1449цс17), Великої Палати Верховного Суду (постанови від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 27.11.2018 у справі №912/1385/17) та Верховного Суду (постанови від 20.06.2018 у справі №902/981/17, від 31.07.2018 у справі №820/4819/16, від 12.09.2018 у справі №138/1849/17-ц, від 19.09.2018 у справі №138/2297/17, від 18.10.2018 у справі №240/198/17, від 21.03.2019 у справі №912/431/18, від 22.05.2019 у справі №905/691/18).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив залишити її без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на її безпідставність. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 24.05.2021 у справі №291/955/19, від 24.11.2020 у справі №291/737/19, від 02.11.2020 у справі № 291/1008/18 та від 21.10.2020 у справі №291/1509/18 зазначив, що вказані постанови підтверджують законність оскаржуваного рішення та правомірність доводів позивача, які викладені у позовній заяві та як наслідок спростовують неналежність і необґрунтованість доводів, викладених у апеляційній скарзі.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники справи в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що орендар ПСП «Агрофірма «Світанок» не використовує вищезазначені земельні ділянки для здійснення своєї господарської діяльності, передало права та обов`язки за договором оренди іншій особі без згоди позивача, а тому наявні підстави для розірвання договору оренди, передбачені ст.ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі». При цьому, зазначив, що орендар всупереч вимогам законодавства та умовам укладеного договору незаконно передав права оренди і функції по виплаті орендної плати іншій юридичній особі ПП «Ружинський край».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0156, площею 2,6746 га, та земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0033, площею 0,3549 га, які розташовані на території Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.15-18).

20 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ПСП «Агрофірма «Світанок» укладено договір оренди землі, за умовами якого зазначені земельні ділянки передані останньому (а.с.19-20).

Пунктом 26 договору визначено право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. У п. ж 27 визначені обов`язки орендаря: приступати до використання земельної ділянки після державної реєстрації договору оренди у встановленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Відповідно до п. 34 договору оренди землі, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Право оренди на підставі вказаного договору зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 31 жовтня 2016 року, про що державним реєстратором Відділу державної реєстрації Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області Польовою Л.Д. на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32215227 від 04.11.2016 та індексний номер 32215609 від 04.11.2016 в даному реєстрі було внесено відповідні записи (а.с.15-18).

Відповідно до детальної інформації про юридичну особу орендарем земельних ділянок, які є власністю позивача, є ПП «Ружинський край» (), а право оренди за ним зареєстровано, у тому числі, на підставі договору оренди землі від 20 липня 2016 року, за яким орендодавцем є позивач, а орендарем - ПСП «Агрофірма «Світанок» ().

ПП «Ружинський край» утворене шляхом виділу з ПСП «Агрофірма «Світанок» та є правонаступником останнього, про що 23 березня 2018 року внесено запис до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, який є у відкритому доступі (а.с.24).

Згідно додатку №5 до розподільчого балансу між ПСП «Агрофірма «Світанок» та ПП «Ружинський край» від 22 березня 2018 року ПСП «Агрофірма «Світанок» передало право оренди вищевказаних належних позивачеві земельних ділянок ПП «Ружинський край».

Відповідно договору оренди землі та розподільчого балансу на спірне нерухоме майно державним реєстратором Відділу державної реєстрації Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області Польовою Л.Д., в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведено державну реєстрацію іншого речового права та зареєстровано право оренди за ПП «Ружинський край», яке фактично користується даними земельними ділянками, номери записів про інше речове право 17272590, 17272887 (а.с.15-18).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 773 ЦК України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про оренду землі», положення якої кореспондуються з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Так, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»).

Орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі (стаття 25 Закону України «Про оренду землі»), а орендодавець, відповідно до частини першої статті 24 цього закону, має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати.

Тлумачення наведених положень зазначеного Закону дає підстави для висновку, що залучення орендарем третіх осіб до обробітки землі та оплати орендної плати орендодавцю з припиненням орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки, крім передачі земельної ділянки у суборенду у випадках, передбачених договором оренди землі, виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виняток із зазначеного правила передбачено частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі», за змістом якої не є підставою для зміни умов або припинення договору оренди землі, якщо інше не передбачено самим договором, перехід права оренди земельної ділянки до іншої особи у зв`язку з реорганізацією юридичної особи-орендаря.

У пункті 34 спірного договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється у результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.

Частина друга статті 107 ЦК України встановлює, що після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

Розрізняють універсальне та сингулярне правонаступництво.

За універсальним правонаступництвом має місце перехід усієї сукупності прав та обов`язків певної особи. При цьому майно особи як сукупність прав і обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника (правонаступників) як єдине ціле, причому у цій сукупності єдиним актом переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва праводателю, незалежно від того, виявлені вони на момент правонаступництва чи ні. Універсальне правонаступництво має місце у випадках припинення юридичної особи та спадкового наступництва у випадку смерті фізичної особи.

Сингулярне правонаступництво, на відміну від універсального, не охоплює переходу всієї сукупності прав та обов`язків до правонаступника, а тому іменується частковим правонаступництвом, і відбувається заміною осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону.

Отже, реорганізація у силу закону передбачає перехід прав і обов`язків реорганізованої особи до правонаступників.

Таким чином, реорганізація юридичної особи в будь-який спосіб не призводить до припинення зобов`язання та не є підставою для розірвання договору.

Характерною ознакою процедур припинення юридичної особи у результаті реорганізації є неможливість подальшої участі особи, яка припиняється, у зобов`язанні, але реорганізація не припиняє дію цих зобов`язань, в тому числі договорів, які були укладені цією стороною.

Водночас, виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс (частина перша, друга статті 109 ЦК України).

Виділ не є різновидом припинення або реорганізації юридичної особи, це один із способів створення юридичної особи. Основною відмінністю виділу є те, що в результаті виділу створюється нова юридична особа, яка наділяється певним майном існуючої юридичної особи. При цьому, попередня юридична особа не припиняється.

Наслідком виділу є перехід за розподільчим балансом до нової юридичної особи, що утворилася унаслідок виділу, частини майна, прав та обов`язків юридичної особи, з якої був здійснений виділ, і яка не припиняється, а продовжує функціонувати за зменшеного обсягу активів та пасивів, тобто має місце часткове правонаступництво.

Відповідно до частини третьої статті 109 ЦК України, юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно.

Виділ, який є переходом за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб (стаття 109 ЦК України), не визнається законодавцем видом реорганізації.

На противагу реорганізації (коли припиняється юридична особа сторона договору, а замість неї стороною договору в силу закону стає її правонаступник) у випадку виділу законом не передбачено збереження дії договору та переходу прав і обов`язків за договором до особи, яка створюється в результаті виділу. Такий підхід пояснюється тим, що особа сторона договору, з якої виділено нову особу (осіб), продовжує існувати і не припиняється як юридична особа.

Норми ЦК України, що регулюють процедуру виділу, не передбачають правонаступництва, проте перехід прав та обов`язків до новостворюваної особи (осіб) визначається розподільчим балансом, що є актом юридичної особи, з якої виділяється нова особа.

Такий самий принцип закладений у частині четвертій статті 32 Закону України «Про оренду землі».

Аналізуючи зміст правовідносин, що складаються на підставі договору оренди землі, права та обов`язки сторін цього договору, слід дійти висновку, що після виконання орендодавцем обов`язку передати орендарю земельну ділянку на стороні орендодавця відбувається концентрація прав вимоги, а на стороні орендаря концентруються зобов`язання виконати ці вимоги.

По суті орендар без згоди орендодавця передав право оренди землі іншому орендарю, який створений шляхом виділу з орендаря, який є стороною договору оренди землі.

Правова оцінка цих дій орендаря має враховувати наступні приписи законодавства.

Стаття 14 Конституції України визначила землю основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У частині першій, п`ятій статті 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Відповідно до цих нормативних приписів право оренди як речове право може відчужуватись власником земельної ділянки, що полягає у передачі власником іншій особі права бути орендодавцем цієї земельної ділянки замість власника. Таке право бути орендодавцем може продаватись, бути предметом застави, спадщиною, внеском до статутного капіталу. Тобто у випадку, наприклад, внесення права оренди до статутного капіталу, орендодавцем виступатиме особа, яка прийняла це право як вклад у статутний капітал. При цьому не можна вважати обґрунтованим тлумачення цієї норми, яке допускає можливість відчужувати право оренди земельної ділянки не власником, а орендарем цієї земельної ділянки. Адже згідно з договором оренди орендар отримує право володіння і користування земельною ділянкою як річчю, але до нього не переходить речове право на оренду.

Навіть обмежене право розпорядитись земельною ділянкою шляхом передачі в суборенду орендар може реалізувати за згодою орендодавця. Як зазначено в частині шостій статті 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Крім того, відповідно до частини другої статті 135 ЗК України продаж земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) може здійснюватися на земельних торгах виключно з ініціативи власників земельної ділянки. У такому разі земельні торги регулюються положеннями цього Кодексу, якщо інше не передбачено законом чи договором з виконавцем земельних торгів. Далі після цієї норми у статті 135 ЗК України поміщена норма про звернення стягнення на, у тому числі, право оренди, в порядку виконання судових рішень, і ця норма у взаємному зв`язку з попередньою нормою права має розумітись так, що йдеться про стягнення по боргах власника земельної ділянки, а не орендаря-боржника.

Право оренди є майновим правом і в розумінні статті 177 ЦК України є об`єктом цивільних прав. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України оборотоздатність права оренди земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначається з урахуванням викладених вище приписів статей 93, 135 ЗК України воно може вільно відчужуватися власником земельної ділянки, не вилучене з цивільного обороту, і не обмежене в обороті.

Крім того, право оренди є речовим правом орендаря на чуже майно. З цієї точки зору оборотоздатність цього речового права значним чином обмежена нормами ЗК України, Закону України «Про оренду землі» та договором оренди.

Елементами речового характеру в зобов`язальних відносинах оренди визнаються право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування); на передачу майна в суборенду.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження; отримувати продукцію і доходи; здійснювати в установленому законодавством порядку за письмовою згодою орендодавця будівництво водогосподарських споруд та меліоративних систем.

Таким чином, належне орендарю на підставі договору оренди право користування земельною ділянкою не може бути ним відчужено, у тому числі передане при виділі на підставі розподільчого балансу особі, яка виділяється.

Вирішуючи спір, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що припинення ПСП "Агрофірма "Світанок" господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованих у позивача земельних ділянок та передача права оренди на них за розподільчим балансом іншій юридичній особі без згоди ОСОБА_1 , як орендодавця, свідчить про невиконання орендарем обов`язків, передбачених статтею 25 Закону України «Про оренду землі» та умов договору оренди землі, що є підставою для його дострокового розірвання.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 291/1009/18 та від 24 травня 2021 року у справі №291/955/19.

З наведених мотивів доводи апеляційної скарги щодо правомірного користування ПП «Ружинський край» спірними земельними ділянками є безпідставними.

Посилання представника ПП «Ружинський край» на правові позиції Верховного Суду щодо оціночних понять істотності порушення договору, з якими відповідач пов`язує факт передачі спірних земельних ділянок для використання від ПСП «Агрофірма «Світанок» до ПП «Ружинський край», зазначаючи, що така передача не призвела до жодних порушень умов договору, не можуть бути враховані, оскільки передача третім особам функцій з обробітку земельної ділянки й оплати орендної плати орендодавцю, виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, та є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги та посилання на вказані у ній постанови Верховного Суду висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Ружинський край» залишити без задоволення, а рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 01 листопада 2021 року.