ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7555/21 Справа № 201/3298/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що позивач уклав з відповідачем договір - замовлення від 05 липня 2019 року про встановлення пам`ятника на могилу дружини ОСОБА_4 , яка померла в березні 2017 року , термін виготовлення продукції - один місяць. Позивач вніс передплату за замовлення в сумі 13 000 грн. Замовлення відповідач виконав частково в липні 2019 року, прибрав з могили дерев`яний хрест з табличкою, встановив постамент (тумбу) для майбутнього пам`ятника, оплатив з грошей позивача і отримав необхідні складові частини, у т.ч. великий портрет дружини у «склі», забетонував на місці земляного пагорба майданчик, поклав навколо могили білу тротуарну плитку. У кінці липня 2019 року відповідач виконувати замовлення припинив, заявивши, що замовлення є незаконним, оскільки позивач не вправі ставити пам`ятник на могилу дружини. Таким чином відповідач договір не виконав, на неодноразові вимоги позивача про завершення роботи не відреагував. З вини відповідача могила досі знаходиться у неприпустимому стані, без пам`ятника, що є знущанням над померлою людиною, наругою над її могилою.

Позивач вимагав виконання роботи, подавав скарги у різні органи, повідомив відповідачеві, що передплату назад не візьме, якщо той намагатиметься її повернути. Після чого відповідач 20 грудня 2019 року поштовим переказом повернув передплату в сумі 13 000 грн., але позивач отримувати гроші відмовився. Згодом дізнався про існування договору від 18 липня 2019 року, який уклав з цим же відповідачем ОСОБА_2 з іншою особою, але цей договір укладено після договору позивача, на ту ж могилу і такою про пам`ятник на нею.

Посилається на те, що його договір не визнаний судом недійсним, позивач не вимагав його розірвання і повернення передплати, а тому твердження відповідача про те, що договір є протиправним, у зв`язку із чим не підлягає виконанню знаходиться поза межами компетенції відповідача, а дії відповідача є шахрайськими. Вважає, що твердженнями відповідача (про незаконність договору), відмовою виконати договір та поверненням передплати йому заподіяна моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях від того, що могила дружини знаходиться у неприглядному стані. Навпаки, договір від 18 липня 2019 року з урахуванням вище зазначеного є недійсним.

Але в грудні 2019 року відповідачем його договір було розірвано, з повідомленням йому про це і відмовою продовжувати подальшу роботу по цьому договору, повернуті кошти за замовлення. Позивач вважає вказане протиправним і незаконним, вимагав визнати це неправомірним, а інформацію - недостовірною, просив визначити термін відповідачеві для виконання його замовлення та стягнути моральну шкоду.

На підставі викладеного, посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, просить суд визнати неправомірними такі дії відповідача по розірванню його договору, письмову інформацію відповідача визнати недостовірною, визначити розумний термін відповідачеві для виконання його замовлення та стягнути моральну шкоду 5 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року у задоволенні позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту не виповідає нормам ЦК України, положенням спеціального закону «Про захист прав споживачів», викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача сторона позивача суду не надала, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 05 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_4 у вигляді замовлення від 05 липня 2019 року. Вартість послуг становить 26 500 грн. Як видно із замовлення ОСОБА_2 прийняв від замовника передплату в сумі 13 000 грн..

Як вказує відповідач, в липні 2019 року син померлої ОСОБА_4 . ОСОБА_3 надав йому свідоцтво про поховання серії НОМЕР_1 , видане ОСОБА_3 , як користувачеві місця № 7 , реєстраційний номер поховання № 261769 , книга № 1452, видане КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради. На думку відповідача, єдиною особою, яка має право на замовлення послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника померлій ОСОБА_4 є син померлої - ОСОБА_3 на підставі ст. 2, 6, 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу», у зв`язку із чим позивач не може виконувати це замовлення і тому повернув позивачеві 20 грудня 2019 року отримані кошти в сумі 13 000 грн. поштовим переказом через «Укрпошту», а також одночасно 20 грудня 2019 року надіслав цінного листа з доказами повернення авансового платежу в розмірі 13000 грн..

У позові позивач просить суд визнати неправомірними такі дії відповідача як неправомірне невиконання в обумовлені терміни його договору замовлення від 05 липня 2019 року і укладення іншого договору від 18 липня 2019 року з іншою особою стосовно цієї ж могили та зобов`язати його виконати вказане замовлення; в грудні 2019 року відповідачем його договір було розірвано, з повідомленням йому про це і відмовою продовжувати подальшу роботу по цьому договору, повернуті кошти за замовлення. Позивач вважає вказане протиправним і незаконним, вимагав визнати це неправомірним, а інформацію - недостовірною, просив визначити термін відповідачеві для виконання його замовлення та стягнути моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Як свідчать матеріали справи відповідач повернув 20 грудня 2019 року отримані від позивача кошти в сумі 13 000 грн., що останнім не заперечується, з чого слідує, що договір між сторонами було розірвано, оскільки він був укладений у формі замовлення шляхом попередньої оплати за послуги, у зв`язку із чим зобов`язання сторін припинилися на підставі ст. 653 ЦК України.

Як вказує позивач і відповідач цього не спростовує, замовлення виконане не було, відповідних доказів зворотного суду не надано.

Вище вказані обставини досліджувалися при вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій, повернення суми передплати, відшкодування моральної шкоди, де ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними такі дії відповідача як: 1) неодноразові твердження (усні й письмові), що замовлення від 05 липня 2019 року є незаконним, оскільки знаходиться поза межами компетенції відповідача і не може бути виконане; 2) повернення всієї суми передоплати. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 7 000 грн. + 50 грн. за кожний наступних день, починаючи з дати звернення до суду і до винесення рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі і ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2020 року вказане рішення залишене без змін. Отже вказане рішення районного суду набрало законної сили.

Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року по справі № 201/13920/19 було встановлено, що на теперішній час договір замовлення між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на виготовлення пам`ятника від 05 липня 2019 року є розірваним, а єдиною особою, яка має право відповідно до норм чинного законодавства та рішення суду на замовлення, виготовлення та встановлення на могилі покійної ОСОБА_4 є її син та користувач місця поховання - ОСОБА_3 ..

Також судом встановлено, що стосовно замовлення від 05 липня 2019 року виконавцем було прийнято від замовника замовлення б/н від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_4 ; вартість замовлення склала 26 500 грн., виконавець прийняв від замовника за вказаним замовленням аванс в сумі 13 000 грн.. Замовник при оформленні замовлення повідомив, що покійна ОСОБА_4 була його дружиною і надав на підтвердження цього відповідний документ, але зазначив, що на даний момент при собі він не має її Свідоцтва про смерть та Свідоцтва про поховання, адже забув їх вдома, і які обіцяв надати виконавцеві за декілька днів, коли приїде погоджувати ескіз пам`ятника та інші його деталі.

Отже, виконавець для замовника за прийнятим від нього замовленням мав у комплексі здійснити наступне: виготовити пам`ятник; продати пам`ятник; встановити пам`ятник. Виконавець не витрачав отримані від замовника кошти в сумі 13 000 грн., не виконував його замовлення та не закуповував матеріали, які необхідні для виготовлення та встановлення пам`ятника дружині замовника, адже замовник так і не приїхав погоджувати ескіз пам`ятника і не надав виконавцеві Свідоцтва про смерть його покійної дружини та Свідоцтва про поховання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 син померлої ОСОБА_4 . ОСОБА_3 надав виконавцеві Свідоцтво про поховання серії НОМЕР_1 , видане саме йому - ОСОБА_3 як користувачу місця № 7, реєстраційний номер поховання № 261769, книга № 1452. Дане свідоцтво було видане Комунальним підприємством «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради і відповідно єдина особа, яка має право на замовлення послуги по встановленню пам`ятника померлій ОСОБА_4 , на місці її поховання є лише і тільки ОСОБА_3 .. ОСОБА_3 повідомив виконавця, що він не надавав дозволу замовнику на встановлення на могилі своєї померлої мами надмогильної споруди, адже той не здійснював її поховання і не ніс відповідних фінансових витрат на це.

Разом зі Свідоцтвом про поховання ОСОБА_3 надав також Свідоцтво про смерть його мами - ОСОБА_4 і повідомив, що сам буде замовляти виготовлення і встановлення у виконавця пам`ятник (надмогильну споруду) своїй померлій мамі, що він в подальшому і зробив уклавши з виконавцем 18 липня 2019 року договір про виготовлення та встановлення надмогильної споруди та погодили ескіз пам`ятника для встановлення на могилі ОСОБА_4 (замовлення-2).

Виконавець 20 грудня 2019 року повернув отримані від замовника кошти в сумі 13 000 грн. надіславши їх на адресу замовника через поштового оператора Укрпошта, адже замовник відмовлявся отримувати дані кошти безпосередньо у виконавця. Одночасно з переказом коштів на ім`я замовника 20 грудня 2019 року виконавцем було надіслано цінного листа з описом вкладення, а саме: доказами повернення авансового платежу в розмірі 13000 грн., якого він отримав 23 грудня 2019 року.

Свідоцтво про поховання померлої та свідоцтво про смерть станом на 05 та ІНФОРМАЦІЯ_2 має лише син замовника - ОСОБА_3 , який і здійснював поховання своєї матері ОСОБА_4 . Як стало відомо виконавцеві від ОСОБА_3 , копія свідоцтва про смерть в замовника з`явилася лише 23 вересня 2019 року, про що свідчить відповідна розписка замовника про отримання від ОСОБА_3 свідоцтва про смерть матері останнього на прохання замовника від 21 вересня 2019 року, копію якої виконавцеві надав ОСОБА_3 ..

18 липня 2019 року між виконавцем та ОСОБА_3 було підписано договір про виготовлення та встановлення надмогильної споруди на могилі його мами - ОСОБА_4 .. Того ж дня ОСОБА_3 та виконавець погодили ескіз пам`ятника для встановлення на могилі ОСОБА_4 . Усі роботи на могилі покійної ОСОБА_4 були виконані виконавцем виключно за гроші ОСОБА_3 відповідно до замовлення-2. Відповідно до даного договору 18 липня 2019 року ОСОБА_3 сплатив виконавцеві аванс в сумі 25 500 грн. Усі роботи на могилі покійної ОСОБА_4 були виконані виконавцем виключно за гроші ОСОБА_3 відповідно до замовлення-2.

Перед підписання замовлення-2 ОСОБА_3 на виконання ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» надав виконавцеві копії та оригінали для огляду наступних документів: 1. Свідоцтво про поховання серії НОМЕР_1, видане саме йому ОСОБА_3 як користувачу місця № 7 на Запорізькому кладовищі в м. Дніпропетровську , у ряду №1 на ділянці № 73 , де похована ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , реєстраційний номер поховання № 261769 , книга № 1452. 2. Свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , серії НОМЕР_5 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не виповідає нормам ЦК України, положенням спеціального закону «Про захист прав споживачів», викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача сторона позивача суду не надала, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

А стаття 653 ЦК України встановлює правові наслідки зміни або розірвання договору. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Само по собі повернення попередньої оплати не суперечить нормі ст. 693 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати здійснюється у разі не передання товару у встановлений строк, тому вимоги позивача про визнання неправомірними дій відповідача щодо повернення суми передоплати не підлягають задоволенню, оскільки такі дії не суперечать вимогам закону і договору.

Преамбулою Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що цей Закон визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» встановлено, що користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Стаття 25 міститься в Розділі III Закону України «Про поховання та похоронну справу», назва якого звучить як: «Організація місць поховання». В даному розділі закону законодавцем урегульовані наступні питання: місце поховання (ст. 23); місця невідомих поховань (ст. 24); могили (ст. 25); види поховань померлих (ст. 26); реєстрація поховань померлих (ст. 27); право власності на земельну ділянку, де розміщене місце поховання, а також на об`єкти, розташовані на місці поховання (ст. 28); власники колумбарних ніш, намогильних споруд, склепів (ст. 29); утримання місць поховань (ст. 30); охорона місць поховань (ст. 31).

Саме в Розділі 3 Закону України «Про поховання та похоронну справу», а конкретніше в ст. 25 законодавцем встановлено законодавчу норму про те, хто має право встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), урегульовано питання про проведення підпоховання, здійснення інших дій, пов`язаних з використанням місця поховання та встановлено заборону будь-кому без згоди користувача місця поховання встановлення намогильної споруди, склепу.

Статтею 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» чітко і конкретно визначено наступне: за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації.

За бажанням одного з родичів, визначених у частині п`ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця похованню (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.

На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувач місця родинного поховання. Іншою нормою права, окрім Закону України «Про поховання та похоронну справу», не врегульовано питання (встановлено обмеження) щодо встановлення надмогильних споруд.

За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 12 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у: недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК); безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК); невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання (ст. 610 ЦК); безпідставній односторонній відмові від договору (ст. 651 ЦК); продажу товара неналежної якості (ст. 678 ЦК); втраті чи пошкодженні речі (ст. 951 ЦК); спричиненні фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст. 1166 - 1167 ЦК) тощо.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ним обраний вірний спосіб захисту, а саме визнати неправомірними дії відповідача по розірванню його договору, колегія суддів не може прийняти до ваги, оскільки обраний спосіб захисту суперечить нормам чинного законодавства.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що обраний спосіб позивача ОСОБА_1 є неналежним.

Доводи скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки вказані доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Доводи скарги стосовно того, що свідоцтва про смерть його дружини знаходиться у нього, тобто саме він має право встановлювати пам`ятник, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані твердження жодним доказом не підтверджуються.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко