Справа № 344/7741/21
Провадження № 2/344/2851/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретаріc/з: Лукинів І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн., матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 98 274 грн. 36 коп.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі «Відповідач 1»), ОСОБА_2 (надалі «Відповідач 2»), в якому просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 100 000,00 страхового відшкодування; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 98 274,36 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04.10.2019 року з вини ОСОБА_2 , було пошкоджено автомобіль Позивача «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_1 . В результаті пошкодження транспортного засобу Позивачу було завдано матеріальної шкоди в загальному розмірі 198 274,36 грн.

Оскільки цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «Mercedes-Benz» н.з. НОМЕР_2 , яким на час ДТП керував його винуватець, було застраховано у ПрАТ«Українська пожежно-страхова компанія» з лімітом відповідальності за пошкодження майна у 100 000,00 грн., то саме вказаний розмір страхового відшкодування повинно бути виплачено Відповідачем 1 на користь Позивача.

Різницю між загальним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування Позивач просить стягнути з безпосереднього винуватця ДТП ОСОБА_2 .

Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представником Відповідача 1 Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», на адресу суду направлено Відзив на позов з доданими до нього документами, за змістом якого представник Відповідача 1 покликається на відсутність правових підстав для виплати на користь Позивача суми страхового відшкодування, оскільки заявлена подія не є страховим випадком, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

На думку представника Відповідача 1, ОСОБА_3 у розумінні ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є особою, відповідальність якої застрахована за Полісом №АО/4135020, оскільки на момент ДТП він володів транспортним засобом «Mercedes-Benz Е 220» р.н. НОМЕР_3 на митній території України всупереч закону, та, відповідно, зазначений транспортний засіб в розумінні закону не може вважатися забезпеченим, оскільки експлуатувався особою, відповідальність якої не застрахована.

Відповідач 2 ОСОБА_3 до суду повторно не з`явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином. Відзиву на позов від ОСОБА_3 до суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені у письмових заявах пояснення Позивача та Відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

04 жовтня 2019 року о 16-21 год. в м. Івано-Франківську по вул. Івана Підкови, 37, ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки «Mercedes-Benz» н.з. НОМЕР_2 , перед поворотом ліворуч не врахував дорожньої обстановки та не надав переваги в русі автомобілю марки, що перебував під керуванням ОСОБА_4 , внаслідок чого допустив з ним зіткнення, чим порушив п.п.2.3 б), 10.4 ПДР України та внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2019 року у справі №344/18138/19, яка набрала законної сили 19.11.2019 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн.

За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як зазначено в Постанові Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2019 року у справі №344/18138/19, яка набрала законної сили 19.11.2019 року, «вина ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення, зокрема: протоколом серії ОБ № 196829 від 04.10.2019 року про адміністративне правопорушення; схемою дорожньо-транспортної пригоди; письмовими поясненнями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ст.124 КУпАП, оскільки він керуючи транспортним засобом порушив вимоги п.п.2.3 б), 10.4 ПДР України, що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів та повністю доведено в суді.

Даних щодо неправомірності дій поліцейських під час документування та оформлення адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_3 судом встановлено не було».

З матеріалів справи випливає, що на момент вчинення ДТП цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу «Mercedes-Benz Е 220» н.з. НОМЕР_3 було застраховано в Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» (Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/4135020 від 12.09.2019 р. (а.с.8).

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 , як власник транспортного засобу «Mercedes-Benz С 200» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.34), звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про страхове відшкодування.

Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №323 від 28.11.2019 року та ремонтної калькуляції (а.с.11-33) вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Mercedes-Benz С 200» р.н. НОМЕР_1 , становить 198 274,36 грн. (на підставі Методики п. 8.2а).

Листом вих. №754/18 від 04.03.2020 року «Про відсутність підстав для визнання події страховим випадком та виплати страхового відшкодування» (а.с.9) ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відмовило ОСОБА_1 у здійсненні страхового відшкодування, посилаючись на те, що заявлена подія ДТП не є страховим випадком. ОСОБА_3 у розумінні ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є особою, відповідальність якої застрахована за Полісом №АО/4135020, оскільки на момент ДТП неправомірно (порушуючи приписи чинних правових норм) керував транспортним засобом, щодо якого Законом України «Про дорожній рух» встановлено обмеження, та, відповідно, на думку страхової компанії, відсутні правові підстави вважати заявлену подію страховим випадком.

Зокрема, відмовляючи у здійсненні страхового відшкодування, Відповідач 1 у вказаному листі покликається на лист-відповідь Галицької митниці ДФС №7.4-1-23/14/5262 від 21.02.2020 року на запит, у якому повідомлено, що транспортний засіб «Mercedes-Benz Е 220» н.з. НОМЕР_3 ввезено 15.08.2019 року на митну території України у митному режимі «Тимчасове ввезення до одного року» з метою особистого користування громадянином Польщі Palyga Adam, а відповідно до статті 380 Митного кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Вважаючи таку відмову у здійсненні страхової виплати незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Статтею 22 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України.

Так, частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

Так, відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Згідно з пунктом 34.1. статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 34.2. статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку, та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Так, відповідно до статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Отже, за змістом законодавства про страхування настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

При цьому, відповідно до абзацу першого пункту 36.2. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди.

Як встановлено Судом з матеріалів справи, у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 04.10.2019 року з вини ОСОБА_2 взяли участь два транспортні засоби:

«Mercedes-Benz Е 220» н.з. НОМЕР_3 (водій ОСОБА_3 винуватець ДТП)

«Mercedes-Benz С 200» р.н. НОМЕР_1 (власник ОСОБА_1 потерпілий).

В той же час, страховиком власника транспортного засобу «Mercedes-Benz Е 220» н.з. НОМЕР_3 (Відповідачем 1 по справі) відмовлено потерпілому (Позивачу) у виплаті страхового відшкодування у межах передбаченого страховим полісом ліміту у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не був правомірним володільцем транспортного засобу, що не є забезпеченим транспортним засобом.

Так, пунктом 1.4. статті 1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що:

особи, відповідальність яких застрахована, страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з пунктом 1.5. статті 1 вказаного Закону:

наземні транспортні засоби (далі транспортні засоби) це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

Пунктом 1.6. статті 1 цього Закону передбачено, що:

власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до пункту 1.7. статті 1 Закону:

забезпечений транспортний засіб транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

За змістом пункту 37.1. статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причинита обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.

Згідно з частиною 3статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.

Як вбачається з матеріалів справи, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу автомобіля «Mercedes-Benz Е 220» н.з. НОМЕР_3 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, чи доказів відсутності посвідчення водія у ОСОБА_2 .

Доказів того, що ОСОБА_3 керував зазначеним транспортним засобом без належного дозволу власника ОСОБА_5 , який ввіз автомобіль на територію України, також не надано.

Лист-відповідь Галицької митниці ДФС №7.4-1-23/14/5262 від 21.02.2020 року (на який посилається Відповідач 1 як на обставини, що свідчать про наявність підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування) також не підтверджує незаконне заволодіння ОСОБА_3 забезпеченого транспортного засобу.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази заволодіння водієм ОСОБА_3 застрахованим автомобілем «Mercedes-Benz Е 220» н.з. НОМЕР_3 , неправомірним способом.

Будь-яким судовим рішенням такі незаконні дії ОСОБА_2 не встановлювались.

Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Договір страхування, на підтвердження якого видано Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/4135020 від 12.09.2019 р., на час дорожньо-транспортної пригоди був чинним та недійсним не визнавався.

Отже, транспортний засіб «Mercedes-Benz Е 220» н.з. НОМЕР_3 є забезпеченим.

Відповідно до частини 1 статті 381 Митного кодексу України громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

Згідно частини 5 статті 380 Митного Кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Статтею 95 Митного кодексу України передбачено, що строк транзитних перевезень автомобільного транспорту становить 10 діб (у разі переміщення в зоні одної митниці - 5 діб).

Разом з тим, порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб.

Однак, зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17.

За таких обставин, страхова компанія, як страховик за полісом №АО/4135020 від 12.09.2019 р., є особою, зобов`язаною відшкодовувати завдані збитки, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умов договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими доводи страхової компанії про відсутність у ОСОБА_2 права на управління транспортним засобом на момент скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди та відсутність підстав для визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком і виплати страхової суми.

В ході розгляду даної справи Позивачем надано належні та допустимі докази, що підтверджують факт завдання шкоди водієм ОСОБА_3 , її розмір, а також докази того, що Відповідач 1 страхова компанія є особою, яка відповідно до вимог чинного законодавства має зобов`язання щодо відшкодування шкоди, завданої забезпеченим транспортним засобом.

Позивачем надані належні докази на підтвердження розміру матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Mercedes-Benz С 200» р.н. НОМЕР_1 , який становить 198 274,36 грн. (звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №323 від 28.11.2019 року та ремонтна калькуляція (а.с.11-33).

Вартість такого матеріального збитку визначалася на підставі пункту 8.2а Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092 («вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість: Свр >= С, (21)»).

В той же час, Суд звертає увагу на те, що у відзиві на позов представником Відповідача 1 висновки, зазначені у звіті про оцінку вартості матеріального збитку, під сумнів не ставилися. Клопотань щодо призначення судової експертизи, чи щодо невірності застосування оцінювачем п. 8.2а Методики, від представника Відповідача 1 до суду не надходило.

Оскільки полісом №АО/4135020 від 12.09.2019 р. обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, завдану майну, у розмірі 100 000,00 грн., та розмір франшизи 2000,00 грн, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 98 000,00 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №323 від 28.11.2019 року та ремонтної калькуляції (а.с.11-33) вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Mercedes-Benz С 200» р.н. НОМЕР_1 , становить 198 274,36 грн.

Сума страхового відшкодування у 98 000,00 грн. (тобто, без розміру франшизи), підлягає стягненню з страхової компанії.

Відтак, з безпосереднього винуватця ДТП ОСОБА_2 слід стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 98 274,36 грн., так як це просив Позивач.

Докази, які б спростовували наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в матеріалах справи відсутні.

В частині стягнення з винуватця ДТП суми франшизи Позивач не позбавлений права на звернення до суду з відповідним цивільним позовом.

При цьому, в рамках даної цивільної справи Позивачем вимоги про стягнення франшизи заявлено саме з страхової компанії, що, згідно закону, є необґрунтованим.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 22, 386, 1166, 1187, 1192, 1193 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 2, 3, 6, 9, 33,34,36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн., матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 98 274 грн. 36 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , суму невиплаченого страхового відшкодування у 98 000,00 грн.

3. Стягнути з ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 98 274,36 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 971,54 грн.

6. Стягнути з ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 991,37 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27 жовтня2021 року.

Суддя Домбровська Г.В.