Справа № 462/849/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

секретаря Колодій У.І.

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ЗЗалізничний районний у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), третя особа: Комісія з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради про визнання батьківства

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати його батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Залізничний районний у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , 1990 року народження. Свої позовні вимоги мотиву тим, що з 2015 по 2016 рік він та відповідачка мали постійні особисті та інтимні відносини. В листопаді 2015 року, зі слів ОСОБА_3 , йому стало відомо про її вагітність від позивача. В період вагітності вони тривалий час проживали разом однією сім`єю. При цьому рішення про реєстрацію шлюбу не приймали. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_5 . Протягом часу вагітності позивач надавав матеріальну підтримку та допомогу відповідачці, також допомагав їй знайти лікарню та акушера, допомагав матеріально, оплачував всі необхідні витрати та був присутній на пологах, про що в позивача збереглись фотографії дитини в день її народження. ОСОБА_3 зареєструвала дитину в Залізничному районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану та повідомила позивачу, що вписала його батьком, однак свідоцтва про народження дитини не показувала. Підстав не вірити їй у позивача на той час не було. Після пологів позивач з відповідачкою проживали окремо, однак ОСОБА_1 постійно відвідував дитину, часто залишався ночувати, допомагав у догляді за дитиною, купував продукти, дитячі речі, надавав кошти, а коли дитина вже не потребувала постійної присутності матері, неодноразово забирав її до себе на вихідні. З 2018 року відповідач перестала давати позивачу бачитись з дитиною, при цьому продовжувала приймати матеріальну допомогу. На будь-які спроби дійти згоди про порядок побачень з дитиною та участь батька у вихованні дитини ОСОБА_3 відповідала небажанням дійти згоди та уникала спілкування. З відповіді на адвокатський запит від 12.11.2018 р. щодо надання завіреної копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 або витягу (копії) актового запису про народження дитини позивачу стало відомо, що відповідно до відомостей актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - державна реєстрація була проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері). Таким чином, ОСОБА_3 свідомо ввела в оману позивача про те, що вона внесла відомості про нього як про батька дитини, хоча насправді зареєструвала дитину як таку, що не має батька. Звертає увагу суду, що дитина зареєстрована «по-батькові» позивача, як « ОСОБА_1 », що додатково підтверджує факт наявності кровної спорідненості. Позивач готовий добровільно надати в передбаченому законом порядку біологічний матеріал для можливого проведення генетичної експертизи. Позивач розуміє та усвідомлює важливість рішення щодо визнання його батьком дитини та готовий приймати участь у вихованні і догляді за дитиною, сплачувати аліменти у добровільному порядку, або у розмірі визначеному законом, або, якщо таке рішення в подальшому буде винесене судом, сплачувати аліменти у відповідності до такого рішення суду. На даний час ОСОБА_3 вже більше шести місяців перешкоджає позивачу у побаченнях з дитиною, не визнає його батьківських прав та порушує права дитини на батьківську опіку, що є головною причиною подачі даного позову. Просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 01.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

20.11.2019 року відповідачкою ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що заявлені позовні вимоги вона не визнає, вважає позов безпідставним та необгрунтованим. Зазначає, що вона постійно спільно з позивачем ніколи не проживала, спільного господарства вони не вели. За період часу з 2015 по 2016 роки, який позивач вказує, що постійно перебував у відносинах та проживав однією сім`єю з нею, вона зустрічалася з іншим чоловіком. Жодних коштів на утримання дитини ОСОБА_5 вона не отримувала. Крім цього, просить суд застосувати до заявлених позовних вимог позовну давність та відмовити в задоволенні позову.

09.12.2019 року позивачем подано заперечення на відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що покликання відповідачки на той факт, що вона з 2015 по 2016 роки зустрічалася з іншим чоловіком не підтверджено жодними доказами, а також не спростовує спільного проживання з позивачем.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, дали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Просять позов задоволити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідачка проти задоволення позову заперечила, дала пояснення аналогічно наведеним у відзиві на позов та додатково зазничила, що вона з позивачем дійсно з вересня 2015 року мали близькі стосунки. Проте, в цей період вона також зустрічалась і з іншим чоловіком. Ствердила, що позивач не є батьком дитини ОСОБА_5 . Пояснила, що під час вагітності вона повідомила ОСОБА_1 , що вагітна від нього лише тому, що мала до нього сильні почуття і бажала створити з ним сім`ю. Коли ОСОБА_1 повідомив їй, що не хоче бути з нею та запропонував зробити аборт, вона повідомила йому, що він не є батьком дитини. Відповідачка підтвердила, що позивач дійсно був присутній при її пологах, однак після народження дитини протягом чотирьох місяців він жодного разу не приходив до дитини. Через деякий час він почав приходити до відповідачки та проводити час з дитиною, брав дитину на прогулянки. Однак з липня 2018 року відповідачка перестала давати позивачу дитину, так як між ними почались конфлікти та сварки. Ствердила, що відповідач хоче визнати своє батьківство лише для того, щоб зашкодити відповідачці.

В судовому засіданні представник відповідачки проти задоволення позову заперечила, дала пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву. Просить в позові відмовити в повному обсязі та застосувати строки позовної давності.

Представник відповідача Залізничного районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте подав до суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, вирішення справи покладає на розсуд суду.

В судовому засіданні представник третьої особи комісії з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради позов підтримала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є матір`ю позивача. Вказала, що в 2015 році у її сина почались стосунки з відповідачкою, близько пів року вони проживали разом у квартирі відповідачки. Згодом дану вкартиру відповідачка продала і деякий час ОСОБА_3 з її сином проживали у неї, в цей час відповідачка була уже вагітна. Ствердила, що саме вона домовлялась з лікарем щодо майбутніх пологів ОСОБА_3 . Її син, як батько дитини, був присутній на пологах, кожен день приїжджав у лікарню і купляв все необхідно як для ОСОБА_3 , так і для дитини. З лікарні ОСОБА_3 також забирав ОСОБА_1 разом із старшою донькою відповідачки. Пояснила, що стосунки між позивачем та відповідачкою, коли вони проживали у цивільному шлюбі, не дуже складались, однак ОСОБА_1 ніколи не відмовлявся від дитини і від спілкування з нею. Після того, як народилась ОСОБА_5 , він кожного дня провідував дитину, інколи залишався ночувати у відповідачки, проте разом вони на той час вже не проживали. Свідок також неодноразово приїжджала до відповідачки і помагала з дитиною. ОСОБА_1 часто забирав дитину на вихідні, 3-4 рази дитина залишалася у них ночувати. Після того як ОСОБА_5 виповнилось два роки, відповідачка перестала давати можливість ОСОБА_1 бачитись з донькою. Стверджує, що до подачі позову до суду, жодного разу зі сторони відповідачки не було таких розмов, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_5 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що вона є знайомою відповідачки, а також хресною матір`ю її старшої доньки ОСОБА_12 . Їй відомо, що у 2015 році ОСОБА_3 почала зустрічатись із ОСОБА_1 . Коли відповідачка дізналась, що вона вагітна та повідомила про це позивача, він переконував її перервати вагітність. Також відповідачка повідомляла їй, що теоретично батьком дитини може бути колишній чоловік відповідачки ОСОБА_1 . Зі слів ОСОБА_3 свідку відомо, що відповідачка дуже часто просила позивача одружитися з нею, проживати однією сім`єю, проте ОСОБА_1 був проти, а також відмовився оформляти заяву в РАЦСі про батьківство. Знає, що позивач разом з ОСОБА_3 проводили час з дитиною, що ОСОБА_1 забирав дитину до себе.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що він є другом відповідачки, з якою вони знайомі більше 10 років. Йому відомо, що у неї з позивачем були стосунки, вона справді була у нього закохана. Про те, що сторони проживали разом, йому нічого не відомо. Коли ОСОБА_3 завагітніла, вона йому повідомляла, що не впевнена, хто є батьком дитини, вважала, що скоріш за все, батьком дитини є її колишній чоловік ОСОБА_1 . Йому відомо, що позивач був присутній при пологах відповідачки. Після народження дитини ОСОБА_3 неодноразово говорила ОСОБА_1 , що йому потрібно звернутися в ЗАГС з приводу виготовлення свідоцтва про народження дитини, однак позивач ігнорував прохання ОСОБА_3 та байдуже ставився до дитини. На запитання суду, чи давала відповідачка дитину батькові, свідок повідомив, що так, декілька разів давала, так як бажала налагодити з ОСОБА_1 стосунки. На запитання суду, чому відповідачка давала дитину саме позивачу, якщо він не є батьком, свідок ОСОБА_14 не зміг нічого пояснити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ст.7 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року - дитина, наскільки це можливо повинна знати своїх батьків і мати право на їх піклування за нею.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 50 Сімейного кодексу України встановлено, що чоловік має право на батьківство.

Визнання батьківства - це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини.

Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Згідно із частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Стаття 128 СК України передбачає, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено до ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли не має спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері.

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Відповідно до п.20 п.1 Розділу III «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Згідно з п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі по тексту - Правила), що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про: визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до п.2.16.4. Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками вказані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_3 /том 1 а.с. 7/.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - державна реєстрація була проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері), тобто дані про батька зазначені зі слів матері /том 1 а.с. 17/.

В судовому засіданні позивач та його представник заявили клопотання про призначення по справі судової генетичної експертизи для з`ясування питання щодо встановлення батьківства позивача.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.08.2019 року по даній справі призначено судову генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України /том 1 а.с. 111/.

Як вбачається з висновку експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №10/661 від 30.09.2019 року 30.09.2019 року до Львівського НДЕКЦ МВС прибув ОСОБА_1 . ОСОБА_3 разом з дитиною ОСОБА_5 у вказаний час не з`явилася, що унеможливило відібрання зразкків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи /том 1 а.с. 126-127/.

В подальшому, за повторним клопотанням позивача та його представника, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.02.2020 року по даній справі вдруге було призначено судову генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України /том 1 а.с. 220-222/.

З повідомлення Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення експертизи від 18.03.2021 року вбачається, що 18.03.2021 року до Львівського НДЕКЦ МВС прибув ОСОБА_1 . ОСОБА_3 разом з дитиною ОСОБА_5 у вказаний час не з`явилася, що унеможливило відібрання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи.

Також з повідомлення Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення експертизи від 11.10.2021 року вбачається, що 06.10.2021 року до Львівського НДЕКЦ МВС прибув ОСОБА_1 . ОСОБА_3 разом з дитиною ОСОБА_5 у вказаний час не з`явилася, що унеможливило відібрання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи.

Таким чином, відповідачка тричі не з`являлась до Львівського НДЕКЦ МВС України, що унеможливило проведення експертизи.

Згідно частини четвертої, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Суд, враховуючи вище вказані обставини та виходячи з інтересів дитини, приходить до висновку, що системне та неодноразове ухилення відповідачки від проведення судової генетичної експертизи свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та небажання спростувати доводи позивача про його батьківство, що дає суду можливість визнати факт походження дитини від позивача.

Така правова позиція міститься і в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах № 2/711/355/15 від 05 вересня 2018 року, № 750/8489/15-ц від 12 грудня 2018 року, №751/5788/16-ц від 30 травня 2018 року.

У відповідності до вимог ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та враховуючи, що відповідачка тричі ухилялася від здачі біологічних матеріалів для проведення експертизи, суд вважає за можливе визнати батьківство позивача без відповідного висновку експертизи, а тому позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону.

Окрім цього, суд зазначає, що справа в суді розглядається з березня 2019 року, позивач ОСОБА_1 весь цей час намагається довести своє батьківство відносно своєї дитини, водночас мати дитини ОСОБА_3 , не визнаючи позовні вимоги в суді, першочергово покликається на застосуванні до позовних вимог строків позовної давності, а також на наявність неприязних стосунків між нею та позивачем, тобто фактично відповідачка чинить перешкоди в документальному оформленні позивача батьком дитини, а не заперечує кровне споріднення між ним та дитиною ОСОБА_5 .

Тому, з огляду на викладене та з першочерговим врахуванням при вирішенні справи інтересів дитини, а не самих сторін спору, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Принцип «забезпечення якнайкращих інтересів дитини», закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02. 1991 р.), вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3).

Крім того, долучені до позову фотокартки та свідчення свідків підтверджують факт існування близьких стосунків між позивачем та відповідачкою, доказів протилежного відповідачкою суду не надано /том 1 а.с. 26-42/.

Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

У ст. 129 СК України зазначено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Положення даної статті застосовуються при зверненні позивача до суду з позовом про визнання батьківства в тому випадку, якщо дитина народження жінкою, яка перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, та який записаний батьком дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Як встаноавлено судом та не заперечується сторонами, відповідачка на момент зачаття та народження дитини у шлюбі не перебувала, а тому строки позовної давності, визначені в ст. 129 СК України до даних правовідносин не застосовуються.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-617цс17, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України.

Таким чином, вимоги відповідача щодо застосування строків позовної давності до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 20, 50, 121, 125, 126, 128, 134-135 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12-13, 44, 76-77, 81, 89-90, 109, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Зобов`язати Залізничний районний у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) внести відповідні зміни до актового запису №379 від 06.09.2016 про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, вказавши в графі батько « ОСОБА_1 , громадянин України».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Залізничний районний у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), , знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Новий Світ, 22.

Третя особа: Комісія з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, , знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Виговського, 34.

Повне судове рішення складено 05.11.2021.