Провадження № 22-ц/812/1965/21 Суддя першої інстанції Козаченко Р.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 листопада 2021 року м. Миколаїв Справа № 477/1952/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Козаченка Р.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 12 год 05 хв, повний текст якого складено 26 серпня 2021 року за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», Банк) до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

01 серпня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи позову мотивовані тим, що ОСОБА_3 (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 ) звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 12 квітня 2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 25 920 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів станом на 15 травня 2019 року у позичальника утворилась заборгованість перед Банком.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом станом на 15 травня 2019 року в розмірі 58 599 грн 15 коп., що складає: 12 392 грн 92 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 15 815 грн 32 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 26 624 грн 28 коп. нарахована пеня за прострочення зобов`язання; 500 грн нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн штраф (фіксована частина); 2 766 грн 63 коп. штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Проте, ухвалою цього ж суду від 27 травня 2021 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 про скасування заочного рішення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2019 року скасовано і справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2013 року, що утворилась на 15 травня 2019 року, в загальному розмірі 54 832 грн 52 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 12392 грн 92 коп; заборгованість за простроченим тілом кредиту 15815 грн 32коп., пені за прострочення зобов`язання 26624 грн 28 коп., а також 1786 грн 53 коп. судового збору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 12 квітня 2013 року на підставі поданою відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк та погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами між сторонами укладено кредитний договір. За умовам цього договору, Банк повністю виконав взяті на себе зобов`язання, а позичальник навпаки, порушила умови договору в частині строків та сум, що передбачені для внесення мінімального платежу, що має бути здійснено до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості відповідно до вимог Умов та Правил.

Враховуючи наведене, суд вважав, що сума заборгованості за кредитом, а також пеня за невиконання зобов`язання нарахована Банком відповідно до пунктів 2.1.1.12.2.2 та 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил у розмірі 26 624 грн підлягають стягненню в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення сум штрафів, суд першої інстанції дійшов висновку, що Банк просив застосувати до позичальника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірних зобов`язань (прострочення виконання грошового зобов`язання), що суперечить вимогам частини 1 статті 61 Конституції України та частини 3 статті 509 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскільки умови договору приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві від 12 квітня 2013 року підписаній позичальником процентна ставка не зазначена, умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру не погоджувалися.

Банк пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути

пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту за користування кредитними коштами.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Укладений між сторонами кредитний договір від 12 квітня 2013 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Зазначене, узгоджується і з правовою позицією Верхового Суду(14-131цс19).

Крім того, Конституційний суд України зазначив, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. При цьому Конституційний суд України повторив свій висновок в рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про те, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

В правовій позиції по справі № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року Верховний Суд України, вказав, що частина 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України містить обов`язок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Єдиними документами, які дозволяють досліджувати склад заборгованості на різні дати відповідно до вимог НБУ є виписки по рахунках кредитної заборгованості, нарахованих відсотків і комісії, пені (або її розрахунок), а не роздруківка по руху коштів по карті. Отже розмір заборгованості банком не підтверджено.

Банком не надано оригінали або якісно виготовлені і відповідним чином завірені копії документів, а саме: виписок по рахунках обліку заборгованості ОСОБА_1 за заявою від 12 квітня 2013 року в розмірі обліку заборгованості по кредиту, простроченому кредиту, процентах, прострочених процентах, простроченій комісії, пені з урахуванням переносів (включно з періодами до/після переносу сальдо) у зв`язку зі зміною плану рахунків, щоденних оборотно-сальдових відомостей за дні, коли наявний рух коштів, по аналітичних рахунках, що були задіяні в обліку кредиту по клієнту.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин загальну позовну давність, що є підставою для відмови у позові.

Від позивача на час розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 квітня 2013 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

У заяві зазначено, що вона згодна з тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Також зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг і самостійно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємних частин кредитного договору, які не містять підпису позичальника.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 15 травня 2019 року складає 58 599 грн 15 коп., що складає: 12 392 грн 92 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 15 815 грн 32 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 26 624 грн 28 коп. нарахована пеня за прострочення зобов`язання; 500 грн нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн штраф (фіксована частина); 2 766 грн 63 коп. штраф (процентна складова).

На виконання цього договору Банком відповідачу було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок та видано кредитну карту «Універсальна» з кредитним лімітом у розмірі 25 920 грн.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , 23 липня 2019 року ОСОБА_3 змінила прізвище у зв`язку з укладенням шлюбу на ОСОБА_4 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що 12 квітня 2013 року на підставі поданою відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами між сторонами укладено кредитний договір. За умовам цього договору, Банк повністю виконав взяті на себе зобов`язання, а позичальник навпаки, порушила умови договору в частині строків та сум, що передбачені для внесення мінімального платежу, що має бути здійснено до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач використовувала кредитні кошти, при цьому на погашення заборгованості кошти вносила з порушенням вимог щомісячного обов`язкового платежу та мінімального його розміру, що потягло нарахування неустойки за невиконання зобов`язань за договором в односторонньому порядку.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується не в повній мірі з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника від 12 квітня 2013 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про відповідальність позичальника у разі неповернення суми кредиту у вигляді пені та штрафів.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім суми кредиту, стягнути заборгованість за пенею та штрафом.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12 квітня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо пені та штрафів саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 квітня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів» прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН та рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року та основні засади цивільного законодавства пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За такого відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зокрема розмір та порядок сплати пені та штрафів.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що не містять підпису ОСОБА_1 , можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 квітня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви, оскільки вони ґрунтуються на неправильно оцінених судом обставинах справи та оцінки досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, та без урахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалося ОСОБА_1 остання дійсно зверталася до Банку та 12 квітня 2013 року підписала анкету-заяву про надання послуг Банку, за якою на її ім`я було відкрито банківський рахунок та видано їй кредитну картку, якою вона користувалася. Отже оскільки фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то з відповідача на користь Банку підлягає стягненню сума непогашеного тіла кредиту в розмірі 28 208 грн 24 коп. (12 392 грн 92 коп. + 15 815 грн 32 коп. ).

Що стосується позовних вимог щодо захисту грошового інтересу кредитора про стягнення неустойки (пені та штрафу) за несвоєчасне повернення кредитних коштів, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки анкета-заява від 12 квітня 2013 року, що підписана сторонами, не містить умов погоджених сторонами щодо міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, інших доказів, які б свідчили про узгодження сторонами такого виду відповідальності, а тому в задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 неустойки, зокрема пені, слід відмовити.

Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні вимог Банку про стягнення штрафу з інших підстав, проте, апеляційна скарга не містить будь-яких доводів щодо заперечень в частині відмови суду першої інстанції в задоволенні вимог про стягнення штрафу, а тому, оскільки по суті суд першої інстанції прийняв правильне рішення, то в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди та недоведеності Банком суми заборгованості та ненадання на її підтвердження виписки з банківського рахунку відповідача, а також оригіналів або якісних та належним чином завірених копій документів, а саме: виписок по рахунках обліку заборгованості ОСОБА_1 в розмірі обліку заборгованості по кредиту, простроченому кредиту, процентах, прострочених процентах, простроченій комісії, пені з урахуванням переносів (включно з періодами до/після переносу сальдо) у зв`язку зі зміною плану рахунків, щоденних оборотно-сальдових відомостей за дні, коли наявний рух коштів, по аналітичних рахунках, що були задіяні в обліку кредиту по клієнту, колегія суддів апеляційного суду до уваги не приймає з огляду на таке.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Між тим як встановлено матеріалами справи ні відповідач, ні її представник при розгляді справи після скасування заочного рішення суду першої інстанції не посилалися та не надавали суду відповідні докази на спростування вимог Банку про стягнення тіла кредиту та його розміру. Також не було заявлено будь-яких клопотань суду першої інстанції про витребування відповідних доказів у позивача у зв`язку з неможливістю їх отримання, а тому неповернута позичальником сума грошових коштів підлягає стягненню на користь кредитора.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 28 208 грн 24 коп. в рахунок заборгованості за договором про надання банківських послуг від 12 квітня 2013 року.

Щодо аргументів скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин загальної позовної давності, то слід зазначити таке.

За положеннями статті 256, 257 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частини 1, 3 статті 264 ЦПК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

При розгляді справи в суді першої інстанції, представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, заявив, що Банк пропустив строк на звернення до суду, оскільки кредитна картка була отримана відповідачем в 2013 році зі строком її дії три роки, в подальшому кредитна картка не перевипускалась. При цьому представник відповідача не визначив дату з якої на його думку слід рахувати початок перебігу позовної давності та не надав будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів.

Між тим, як встановлено судом першої інстанції відповідач користувалася наданими їй кредитними коштами протягом 2013-2018 років та, визначаючи свої обов`язки щодо повернення боргу, відповідач періодично повертала Банку грошові суми в рахунок існуючої заборгованості, отже такі дії відповідача свідчать про визначення нею боргових зобов`язань перед Банком, а отже з вчиненням останньою таких дій позовна давність переривалась. Останній платіж, сплачений відповідачем на виконання своїх зобов`язань у розмірі 500 грн відбувся 25 грудня 2018 року. Банк звернувся до суду з позовом, який направив через засоби поштового зв`язку 27 липня 2019 року, тобто в межах позовної давності.

Суд першої інстанції при розгляді справи визначив, що позивачем доведено факт порушення його суб`єктивного права у спірних правовідносинах, та позивач звернувся до суду для захисту порушених прав в межах позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З огляду на зазначене колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, внаслідок неправильного застосування вищевказаних норм матеріального права, дійшов помилкового висновку щодо правової природи умов договору, на які посилався позивач як підставу своїх позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 28 208 грн 24 коп. заборгованості, що утворилась станом на 15 травня 2015 року за договором про надання банківських послуг, укладеним 12 квітня 2013 року. В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочення зобов`язання у розмірі 26 624 грн 28 коп. слід відмовити.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 58 599,15 грн, за яку сплатило судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, а саме на користь Банку з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 28 208,24 грн, що дорівнює 48,14% від заявлених позовних вимог. За такого, за подачу позову на користь АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3 необхідно стягнути 924,77 грн судового збору.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_3 було сплачено судовий збір у розмірі 2 721,00 грн, виходячи із оспорюваної суми заборгованості, стягнутої з неї місцевим судом у загальному розмірі 54 832,52 грн.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а саме (виходячи з того, що на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 28 208,24 грн) на 48,56% від оспорюваної суми.

За такого за подачу апеляційної скарги на користь ОСОБА_3 з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 321,32 грн.

Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судових витрат одне одному остаточно з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 396,55 грн (1321,32 грн - 924,77 грн).

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 28 208 грн 24 коп. заборгованості, що утворилась станом на 15 травня 2015 року за договором про надання банківських послуг, укладеним 12 квітня 2013 року.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» пені за прострочення зобов`язання у розмірі 26 624 грн 28 коп. відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 396.55 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.