Справа № 465/1278/20 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1680/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Стефановича Ю.М., представників відповідача адвоката Працьовитого А.В. та Цімури Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року, ухвалене в складі головуючої судді Марків Ю.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви про скасування наказу про скорочення штатної одиниці, скасування наказу про скорочення його із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви про скасування наказу про скорочення штатної одиниці, скасування наказу про скорочення його із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Вимоги мотивував тим, що 30 січня 2020 року він був звільнений з займаної посади аудитора згідно з наказом № КЗ-01-А-00000228 у зв`язку з скороченням штату, що вважає незаконним у зв`язку з порушенням процедури звільнення, оскільки при звільненні з посади йому не було запропоновано, на його думку, вакантні на той момент посади охоронника та документознавця. Окрім цього, зазначає також, що йому не були запропоновані посади комірника, помічника адміністратора та бухгалтера, хоча, на його думку, такі були вакантними на момент його звільнення.

Враховуючи вищевикладене, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №6-ШК від 22.11.2019 року про скорочення штатної одиниці - посади аудитора Курії ЛА УГКЦ; визнати незаконним та скасувати наказ №КЗ-01-А-00000228 від 30 січня 2020 року про його скорочення з посади аудитора Курії ЛА УГКЦ; поновити його на займаній посаді аудитора Курії ЛА УГКЦ; стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 30.01.2020 року по день поновлення.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, постановленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими не доведені, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що під час його звільнення під надуманою мотивацією було вчинено ряд грубих порушень трудового законодавства, а саме ОСОБА_1 , фаховому економісту, кандидату економічних наук, доценту, зі стажем роботи в Курії 6 років не було запропоновано посади адміністративного помічника. Наказ про скорочення посади аудитора виданий 22.11.2019 року, в той же час попереднього робочого дня прийняли на роботу працівника на посаду помічника адміністратора у економічно-господарський відділ. На посаду взяли працівника без досвіду роботи в релігійних організаціях і з даної роботи дана особа звільнилась за власним бажанням.

Станом на 29.11.2019 року вакантною була посада документознавця, проте така не була запропонована ОСОБА_1 . Ніяких формальних кваліфікаційних вимог для зайняття зазначеної посади станом на 29.11.2019 року не існувало. Наказ про створення посадової інструкції документознавця був зареєстрований 29.11.2019 року, а посадова інструкція затверджена 02.12.2019 року.

03.12.2019 року на роботу в Курію було прийнято охоронника нового працівника. Станом на 03.12.2019 року не існувало жодної посадової інструкції охоронника і ніяких кваліфікаційних вимог в Курії до зайняття посади охоронника не було. Наявність у позивача вищої освіти, стажу роботи в Курії, досвіду роботи в галузі безпеки і охорони майна з 2008 по 2012 роки, вважає, що міг зайняти посаду охоронця.

Згідно наказу Курії 19.11.2019 року на роботу був прийнятий комірник із випробувальним строком на 2 місяці ОСОБА_2 , який суміщав роботу помічником економа. Висновок суду першої інстанції про те, що посада комірника є сумісництвом протирічить законодавству і фактичному стану речей.

Також зазначає, що станом на 27.11.2019 року в бухгалтерії Курії була вакантна посада бухгалтера, яку по суміщенню займали головний бухгалтер і старший бухгалтер. В той же час головний бухгалтер і старший бухгалтер працювали бухгалтерами у церковній крамниці, тобто займали три посади.

Тому вважає, що судом першої інстанції не було враховано факт наявності вакантних посад документознавця, охоронника, комірника, бухгалтера.

Мотивом скорочення посади аудитора згідно наказу був перехід на зовнішнє обслуговування Курії аудиторським послуга, однак по сьогоднішній день ніяких аудиторських перевірок не відбувалось і відповідач не представив жодних підтверджуючих документів про перехід на зовнішнє обслуговування Курії аудиторським послугам.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді аудитора Курії ЛА УГКЦ з 14.09.2018 року.

Наказом Голови Курії ЛА УГКЦ від 20.01.2020 року позивача звільнено з посади аудитора з 30.01.2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Даний наказ видано на підставі наказів № 6-ШК та № 1921 від 22.11.2019 року.

Наказом № 6-ШК від 22.11.2019 року скорочено штатну одиницю посаду аудитора Курії ЛА УКГЦ. Зобов`язано інспектора з кадрів повідомити ОСОБА_1 про наступне вивільнення (звільнення) його з посади 30.01.2020 року, а також повідомити останнього у період з момент вручення повідомлення про наступне вивільнення (звільнення) з посади та до моменту можливого звільнення про можливі вакантні місця роботи в Курії ЛА УКГЦ, які відповідають його професії чи спеціальності при наявності таких.

Наказом № 1921 від 22.11.2019 року «Про проведення аудиту фінансової звітності Курії ЛА УГКЦ» вирішено, з 01.01.2020 року проведення аудиту фінансової звітності здійснювати шляхом залучення на договірній основі аудиторів та/або аудиторських фірм, які діють у відповідності до Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність».

27.11.2019 року інспектором з кадрів Курії ЛА УГКЦ повідомлено позивача про заплановане звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 30.01.2020 року та про те, що станом на день цього повідомлення, Курія ЛА УГКЦ не має можливості запропонувати іншу роботу за професією чи спеціальністю останнього.

Наказом № 5-ш-к від 18.11.2019 року «Про внесення змін до штатного розпису Курії ЛА УГКЦ» внесено зміни до штатного розпису Курії ЛА УГКЦ, затвердженого наказом від 01.07.2019 року № 4-ш, який діяв на момент видання Головою Курії ЛА УГКЦ наказу № 6-ШК від 22.11.2019 року.

З наказу № 1ш від 02.01.2020 року «Про затвердження штатного розпису» убачається, що з 02 січня 2020 року затверджено і введено в дію новий штатний розпис Курії ЛА УГКЦ, в якому наявна посада аудитора.

Наказом № 2ш від 31.01.2020 року «Про затвердження штатного розпису» внесено зміни до штатного розпису Курії ЛА УГКЦ, затвердженого наказом від 02.01.2020 року № 1-ш, а саме виведено 0,5 ставки посадового окладу «Аудитор» «2411.2» з відділу управління.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, в судовому засіданні не встановлено порушення відповідачем прав позивача в частині звільнення із займаної посади, адже у відповідача дійсно мали місце зміни в організації праці, зокрема відбулося скорочення чисельності працівників та таким було додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, його завчасно попереджено про майбутнє вивільнення, повідомлено про відсутність вакантних посад, що відповідають його професії, кваліфікації та спеціальності, які б могли бути йому запропоновані.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок урахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 345/1663/18 (провадження № 61-1072св20) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17) вказано, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

З диплому ОСОБА_1 убачається, що такий закінчив повний курс Тернопільського фінансово-економічного інституту за спеціальністю «Фінанси та кредит» та останньому присвоєно кваліфікацію економіста.

У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що попереджаючи позивача 27.11.2019 року про майбутнє вивільнення та до часу його звільнення (30.01.2020 року), відповідач не запропонував йому вакантні посади, наявні на підприємстві.

З матеріалів справи убачається, що у цей проміжок часу у відповідача були такі посади: документознавець (нотар) канцелярії, охоронник, комірник, бухгалтер, адміністративний помічник (економічно-господарський відділ).

Суд першої інстанції вважав, що посади комірника, бухгалтера та адміністративного помічника (економічно-господарський відділ) не були вакантними, а посади документознавця (нотара) канцелярії та охоронник не могли бути запропоновані позивачу, оскільки для їх зайняття ставляться певні вимоги щодо освіти та стажу роботи, яких у позивача на той момент не було.

Матеріалами справи підтверджується, що на посаду комірника економічно-господарського відділу за сумісництвом з 19.11.2019 року прийнято ОСОБА_3 (наказ (розпорядження) № К-00000014 - А - 00000255 від 16.10.2019 року), а на посаду адміністративного помічника завідувача економічно-господарського відділу з 20.11.2019 року (за основним місцем праці) прийнято ОСОБА_4 (наказ (розпорядження) № К-00000015 - А - 00000253 від 19.11.2019 року).

Щодо посади бухгалтера, то відповідно до наказу № 29а-к від 03.05.2016 року ОСОБА_5 , головному бухгалтеру, з 04 травня 2016 року доручено виконання посадових обов`язків бухгалтера в порядку суміщення посад без звільнення від виконання основної роботи. Наказом № 113-к від 29.12.2017 року ОСОБА_6 доручено виконання обов`язків бухгалтера (0, 25 ставки) з 29.12.2017 року без відриву від основного місця праці. Згідно із наказом (розпорядженням) № К-00000005 - А - 00000242 від 17.01.2019 року ОСОБА_7 прийнята за сумісництвом на роботу бухгалтера з 18.01.2019 року.

Місцевим судом враховано пояснення представника відповідача про те, що посаду бухгалтера ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 займали в порядку сумісництва, а не суміщення посад. В первинному наказі від 03.05.2016 року № 29а-к допушено описку в частині зазначення, що особи працюють за «суміщенням», замість вірно «за сумісництвом». В подальшому така помилка була виправлена, що підтверджується довідкою № 20/1463 від 27.10.2020 року, з якої вбачається, що посада бухгалтера займалась працівниками в порядку сумісництва, а не суміщення. Також про це свідчить і наказ №К-00000005 - А - 00000242 від 17.01.2019 року, щодо прийняття ОСОБА_7 за сумісництвом на роботу бухгалтера з 18.01.2019 року (замість ОСОБА_11 )

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що посади охоронника та документознавця канцелярії не могли бути запропоновані позивачу, адже на першу з них може претендувати особа, яка поміж іншого має закінчену вищу богословську освіту, а друга може бути зайнята особо, котра має професійно-технічну освіту або повну загальну середнню освіту та професійну підготовку на виробництві, а також стаж роботи за професією охоронника, а такі у позивача відсутні.

У статті 105 КЗпП України визначено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 127/26237/17 (провадження № 61-38802св18) зроблено висновок, що «Суміщення професій (посад) - це виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою). У разі суміщення професій (посад): робота за другою посадою не відображається в табелі обліку використання робочого часу; друга посада залишається вакантною; для допущення працівника до роботи за суміщенням посад, за загальним правилом, достатньо подання заяви працівником та видачі керівником наказу про суміщення; окремий трудовий договір не укладається, запис у трудову книжку про суміщення не вноситься; порядок оплати праці встановлюється на підставі положень колективного договору та вказується у наказі про суміщення; оплата роботи за другою посадою на законодавчому рівні класифікується як надбавка до заробітної плати. Суміщення професій (посад) дозволяється, як правило, в межах тієї ж категорії персоналу, до якої відноситься даний працівник. При виконанні робіт за суміщенням працівникові встановлюються доплати до основної заробітної плати. Передумовою суміщення професій (посад) є наявність вакансії суміщуваної професії (посади) в штатному розписі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2020 року в справі № 127/25292/18 (провадження № 61-15400св19) зроблено висновок, що «зміна умов праці працівника за посадою за сумісництвом, у тому числі увільнення його від встановлених обов`язків за цією посадою, не є звільнення з роботи, а є увільнення від виконання тільки цих обов`язків і тільки за цією посадою. При цьому, працівник залишається виконувати обов`язки за основною посадою. Прийняття на встановлену посаду працівника є підставою для увільнення від виконання цих обов`язків працівника, який виконує за сумісництвом».

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2021 року в справі № 263/12413/20 (провадження № 61-9921св21).

Тобто однією з умов роботи як за сумiсництвом, так і порядку суміщення є наявнiсть вакантної посади (професiї).

Встановивши обставини, що посади комірника економічно-господарського відділу та бухгалтера, хоч і були зайняті в порядку сумісництва (суміщення) іншими працівника, однак залишилася вакантними, проте не були запропоновані позивачу, з урахуванням його освіти, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про дотримання відповідачем обов`язку по працевлаштуванню працівника (позивача). Відповідачем не долучено до матеріалі справи копії трудових книжок працівників, які обіймали вказані посади.

Колегія суддів також критично оцінює мотиви, викладені в оскаржуваному рішенні, що посади охоронника та документознавця канцелярії не могли бути запропоновані позивачу, адже посадові інструкції за цими посадами, у тому числі вимоги щодо совіти (стажу роботи) були затверджені 02.12.2019 року та 27.12.2019 року, тобто після повідомлення позивача про заплановане звільнення (27.11.2019 року). Доказів того, що такі існували на момент вручення йому цього повідомлення, матеріали справи не містять. За таких обставин, вказані посади також можна вважати вакантними на момент повідомлення позивача про заплановане звільнення, і такі запропоновані йому також не були роботодавцем.

Колегія суддів погоджується, що посада адміністративного помічника завідувача економічно-господарського відділу, єдина була не вакантною під час звільнення позивача.

З огляду на викладене, оскільки позивачу на момент звільнення не було запропоновано усіх вакантних посаду, чим порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України, останній підлягає поновленню, у зв`язку із його звільненням без законної підстави, з одночасним скасуванням наказу про припинення трудового договору.

Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Отже, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний, зокрема перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

У цьому зв`язку не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу № 6-ШК від 22.11.2019 року.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що у відповідача не створена та не діє первинна профспілкова організація. Відтак, колегія суддів не здійснює під час перегляду оскаржуваного судового рішення перевірку дотримання положень статті 43 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої Судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі № 462/1586/19 (провадження № 61-22593св19) зазначено, «що у справі, яка переглядається в касаційному порядку, та у справі № 462/5557/18, розмір середньоденної заробітної плати є обставиною, яка належить до предмета доказування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 205 грн 95 коп. ((4 325,00 + 4,325,00)/(22+20)), тому за час вимушеного прогулу в період з 30 січня 2020 року до дня прийняття даної постанови суду апеляційної інстанції, що включає 422 робочих днів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток в сумі 86 910 грн 90 коп. (205,95 * 422).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Пунктом другим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладе не, оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову, а апеляційну скаргу задоволити частково.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та про часткове задоволення позову, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 5 044 грн 80 коп. (2 522,40 * 2).

Також з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 261 грн 20 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано основне рішення, підлягає скасуванню і додаткове рішення суду.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви про скасування наказу про скорочення штатної одиниці, скасування наказу про скорочення його із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № КЗ-01-А-00000228 від 30 січня 2020 року про припинення трудового договору, яким ОСОБА_1 звільнено з посади аудитора Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви у зв`язку із скороченням штату працівників за статтею 40 пунктом 1 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді аудитора Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви.

Стягнути з Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 30 січня 2020 року по день поновлення 07 жовтня 2021 року в сумі 86 910 грн. 90 коп. з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви в дохід держави 2 522 грн.40 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2522 грн. 40коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви в користь ОСОБА_1 1 261 грн. 20 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич