ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7951/21 Справа № 202/5059/19 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа Державна податкова служба України про захист прав споживача банківських послуг, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», третя особа Державна податкова служба України про захист прав споживача банківських послуг.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між нею та відповідачем (банком) виникли договірні відносини, що випливали із кредитного та іпотечного договорів, за яким банк надав у платне користування позивачу споживчий кредит у дол. США з майновим забезпеченням. В подальшому, у зв`язку із порушенням позивачем умов кредитного договору (в частині його погашення), за рішенням суду ухваленого у 2013 році, яке набрало чинності, з позивача було стягнуто достроково заборгованість по кредиту. Після чого, на підставі договору іпотеки, банк зареєстрував за собою право власності на іпотечне майно. Після вказаних подій позивач дізналась, що банком, на її думку, безпідставно та неправомірно було подано до податкової служби форму 1ДФ за змістом якої було вказано про борг позивача за вказаним вище кредитним договором у сумі: основний борг - 1 516 497, 21 грн., заборгованість за комісією - 1 834 169, 86 грн., заборгованість за пенею - 6 291, 540, 94 грн. Позивач також зазначила, що звернувшись до суду у 2013 році позивач використав своє право на дострокове стягнення кредитних коштів, а тому подальше нарахування відсотків, пені, комісії відбувалось у порушення законодавства.

У зв`язку з викладеним просила визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування суми заборгованості за кредитним договором, яка була включена відповідачем у довідку форми № 1 ДФ та скасувати подану відповідачем довідку форми № 1 ДФ щодо податкового розрахунку суми доходу платника податку позивача.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.08.2007 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 1890. Надання кредиту здійснювалося окремими частинами - траншами, а у сукупності транші зі сплатою 13,5% річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному Договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 63 980,00 дол. США.

В забезпечення виконання умов кредитного договору сторонами було укладено іпотечний договір № 714 від 02.08.2007 за яким позивач в якості іпотечного майна надала нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного кредитного договору заборгованість станом на 01.07.2013 за ним склала 839 582,80 грн., у тому числі: сума заборгованості за кредитом - 447 488,11 грн.; сума заборгованості за відсотками - 317 730,13 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 31 772,85 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 42;591,71 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2013 з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» стягнуто суму заборгованості по Договору про надання не відновлюваної кредитної лінії № 1890 від 02.08.2007 в сумі 839 582,80 грн., яка складається з: сума заборгованості за кредитом - 447 488,11 грн.; сума заборгованості за відсотками - 317 730,13 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 31 772,85 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 42 591,71 грн. та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн., а всього - 843 023,80 грн.

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 162900328 від 09.04.2019 право власності на іпотечне майно було зареєстровано 21.02.2019 державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О.В. на підставі іпотечного повідомлення про дострокове погашення заборгованості, виданого 05.02.2018 АТ «Укрсоцбанком», іпотечного договору № 714 від 02.08.2007 та договору про надання невідновлюваної кредитної лінії № 1890.

Згідно із довідки про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу № 5228 від 29.07.2019 АТ «Укрсоцбанком» на адресу позивача повідомило, що у зв`язку із задоволенням вимог іпотекодержателя в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» на дату державної реєстрації банком права власності на нерухомість позивачу прощено (анульовано) залишок заборгованості за договором про надання невідновлюваної кредитної лінії № 1890. У відповідності до вимог ПК України до складу річного доходу позивача за 2019 рік включається дохід у вигляді основної суми прощеного (анульованого) боргу в розмірі 1 516 497, 21 грн., що підлягає оподаткуванню.

В той же час, згідно довідки АТ Укрсоцбанк від 29.08.2019 по клієнту ОСОБА_1 по договору № 1890 від 02.08.2007 прострочена заборгованість відсутня.

Листом № 106881-21.3-б/б від 15.11.2019 АТ «Альфа-Банк» на адресу представника позивача повідомило, що АТ «Альфа-Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків АТ Укрсоцбанк на підставі рішення про реорганізацію. Також було повідомлено, що жодних претензій до позивача банк не має, оскільки кредитор скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на іпотечне майно. Крім того, зазначено, що на момент набуття банком права власності на предмет іпотеки було виконано анулювання (прощення) кредитної заборгованості за договором про надання невідновлюваної кредитної лінії № 1890, в зв`язку із чим банк включив в довідку 1 ДФ частини заборгованості, а саме: основного боргу по кредиту у розмірі 1 516 497,21 грн., заборгованості за комісією - 1 834 169, 86 грн. та заборгованості за пенею - 6 291 540,94 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що як первісна вимога про визнання дій банку протиправними щодо нарахування суми заборгованості, яка була включена у довідку 1ДФ, так і похідна позовна вимога про скасування такої довідки, є неналежним способом захисту прав, обраним позивачем.

Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Таке прощення є безумовним одностороннім правочином.

Аналіз статті 605 ЦК свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу.

Суд вважав, що у даній справі, прощення боргу втілене в односторонньому правочині кредитора. Недійсність такого одностороннього правочину й законом прямо не встановлена, а тому в аспекті положень частини першої статті 204 ЦК України такий правочин є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, він може бути оспорений лише в судовому порядку і належним способом захисту в такому разі має бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Спроба позивача використати такий спосіб захисту, як визнання дій банку неправомірними, не відповідає засадам презумпції правомірності правочину.

Відповідно до п. п. «д» п. п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо. Хоча припинення зобов`язання внаслідок прощення боргу кредитором і звільняє боржника від обов`язку сплатити решту кредитної заборгованості, але породжує для нього податкові зобов`язання перед державою.

Питання щодо оподаткування податком з доходу фізичних осіб регламентується ПК України, яким визначено порядок вирішення спірних питань, зокрема щодо донарахованих сум податків, оскарження відповідних рішень органів державної фіскальної служби.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач фактично ставить питання про захист своїх прав на майбутнє, зокрема з метою унеможливлення винесення органом державної фіскальної служби рішення про донарахування сум податку.

Порушення прав і законних інтересів позивача діями банку не встановлено, а позивач, за умови прийняття відповідного рішення органом державної податкової служби про донарахування сум податку не позбавлений можливості його оскаржити, в тому числі в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції в повній мірі досліджено усі доводи позивача, які повторюються в апеляційній скарзі та надано їм всебічну обґрунтовану оцінку.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко