Справа № 460/5541/17 Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/879/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2017 року ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Fiat Uno», здійснив наїзд на пішохода, ОСОБА_6 , в результаті чого він отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці дорожньо-транспортної пригоди. Постановою слідчого від 30 травня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000219 від 27 жовтня 2016 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Стверджують, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними та шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини, відтак відсутність складу злочину та закриття кримінального провадження не є підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Зазначають про те, що на утриманні в загиблого ОСОБА_6 , знаходилася сім`я, якою він опікувався та підтримував матеріально, а також допомагав у сімейному побуті та брав участь у вихованні двох дітей, які були до нього дуже прив`язані та проводили з ним більшість свого вільного часу, у зв`язку з чим вони понесли значні моральні страждання, які оцінюють в розмірі по 700 000 грн. для кожного. З наведених підстав просять:

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 700 000 грн. моральної шкоди;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 700 000 грн. моральної шкоди;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 700 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2500 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що зазначені ним доводи були лише описані в рішенні суду, однак не враховані судом при ухваленні рішення та використані на користь позивачів. Апелянт вважає, що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження факту спричинення моральних та психологічних страждань, зміну звичного способу їх життя, психологічних стресів, а також ними не обгрунтовано розмір морального відшкодування. Вказує, що добрі та дружні сімейні стосунки між загиблим, ОСОБА_6 , та позивачами спростовуються матеріалами справи, зокрема, висновками поліції в ході перевірки за зверненнями ОСОБА_2 від 23 жовтня 2016 року та від ІНФОРМАЦІЯ_1 про сварку та погрози фізичної розправи. Судом першої інстанції необґрунтовано не враховано те, що ОСОБА_6 регулярно зловживав алкогольними напоями, офіційно не працював, ображав свою дружину та дітей, погрожував їм фізичною розправою, в результаті чого багато разів протягом багатьох років викликалася поліція для вирішення конфліктів в сім`ї, що, на думку апелянта, спростовує той рівень близьких та міцних стосунків між членами родини, які описані в позовній заяві. Вважає, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті винних дій пішохода та грубого порушення ним правил дорожнього руху, а саме переходу проїзної частини дороги в невстановленому місці перед транспортним засобом, що наближається, крім того, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння. Звертає увагу, що його матір передала позивачам 10 000 грн. для організації похорону, а ПрАТ УСК «Княжя вієнна іншуранс груп» сплатила 87 000 грн. у зв`язку з настанням страхового випадку, відтак позивачі уже отримали уже отримали відшкодування на суму 97 000 грн. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст. 11 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. п. 8 та 9 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 23:15 год., водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Fiat Uno», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 41км + 500 м автодороги «Львів-Краковець», що в с.Терновиця Яворівського району Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , в результаті якого пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП.

27.10.2016 за фактом ДТП розпочато кримінальне провадження, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000219.

Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області молодшим радником юстиції Сколець О.В. від 30.05.2017 кримінальне провадження №000219, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27.10.2016 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, котра мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 23:15 год. на ділянці 41км+500 м автодороги «Львів-Краковець», що в с.Терновиця Яворівського району Львівської області, внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_6 було закрите, у зв`язку з відсутністю у діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

ОСОБА_1 не оспорює факту володіння та користування автомобілем марки «Fiat Uno», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.09.2016 укладав із страховиком ПрАТ УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації даного транспортного засобу.

Суд встановив, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 .

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дітьми померлого ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 .

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Оскільки особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а ОСОБА_1 , як володільцем джерела підвищеної небезпеки, на якого законом покладено обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, не доведено належними та допустимими доказами, що потерпілий ОСОБА_6 , передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставність стягнення з нього коштів на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у зв`язку з відсутністю його вини.

Доводи ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з закриттям кримінального провадження він не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок ДТП, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України такі не підтверджені належними та допустимими доказами, та також не підтверджуються постановою про закриття кримінального провадження від 30.05.2017 року, аналізуючи зміст якої колегія суддів не встановила умислу у діях потерпілого ОСОБА_6 , що би виключав відповідальність ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, як і не встановила обставин непереборної сили.

І оскільки ОСОБА_1 не довів, що шкоду завдано внаслідок умислу потерпілої чи внаслідок непереборної сили, саме він повинен нести відповідальність за шкоду, завдану смертю ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю .

Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95р., слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Окрім того, на підставі ч. 1 п. 9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень абз. 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Положення ст. 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що сам факт загибелі ОСОБА_6 спричинив моральні страждання його дружині, ОСОБА_2 , його дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що спростовує твердження ОСОБА_1 про необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди з огляду на те, що завдання моральної шкоди не підтверджені належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дружина та діти загиблого ОСОБА_6 зазнали моральних страждань та переживань, усвідомлюючи втрату чоловіка та батька, близької та дорогої їм людини, яка загинув у молодому віці 45 років, загибель чоловіка та батька внаслідок ДТП була для дружини та дітей непомірним стресом, який вони пережили, дізнавшись про його загибель, його передчасну смерть у такому віці, спогляданням понівеченого його тіла, розумінням втрати його назавжди, розумінням дітей того, що назавжди позбавлені можливості відчувати любов та підтримку батька, усвідомленням того, що втратили його назавжди.

Враховуючи вищенаведене, глибину моральних переживань та душевних страждань дружини та дітей, яких вони зазнали, пережили та переживають, втративши найдорожчу, найближчу, найріднішу людину - чоловіка та батька, який їх виховував, підтримував, оберігав, любив, що трагічно загинув внаслідок ДТП, відсутність умислу потерпілого чи непереборної сили, враховуючи вимоги розумності та справедливості, зважаючи на обставини загибелі ОСОБА_6 , грубу його необережність, яка сприяла настанню ДТП, перебування його на момент ДТП в стані алкогольного сп`яніння, поведінку вдома та в сім`ї, що підтверджено документально, часткове відшкодування моральної шкоди, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що на відшкодування моральної шкоди, завданої дружині смертю потерпілого ОСОБА_6 - ОСОБА_2 слід стягнути з ОСОБА_1 на її користь 50000.00 грн., а що стосується розміру відшкодування моральної шкоди на користь дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то такий слід зменшити та стягнути з ОСОБА_1 на користь дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди по 50000.00 грн. кожному з дітей, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду в частині розміру відшкодування.

Доводи ОСОБА_1 щодо наявності підстав для звільнення його від відповідальності за шкоду, завдану смертю потерпілого ОСОБА_6 у зв`язку із умислом потерпілого, є безпідставними, оскільки, ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами наявності умислу потерпілого чи обставин непереборної сили, що виключало б відповідальність за завдану шкоду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди - змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди зі 100 000 грн. до 50 000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.07.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.