ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2407/21Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/945/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/2407/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2021 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л.) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що після одруження деякий час сторони проживали в його будинку у Львові, а пізніше поїхали до Італії для працевлаштування. Під час спільного проживання в Італії у місті Вітторіо-Венето у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що сімейні стосунки у сторін не склалися через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння. Зазначає, що шлюбних відносин вони не підтримують, не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, в звязку із чим подальше його збереження є неможливим та таким, що буде суперечити їх інтересам.

Виходячи із наведеного, просив суд позов задовільнити та розірвати шлюб між сторонами.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2021 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зареєстрований 29 серпня 2015 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2457. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не представлено жодних доказів в обгрунтування заявлених вимог. Звертає увагу на те, що суд прийняв рішення формально, однобоко, без з`ясування фактичних взаємин подружжя та обставин їх життя, не забезпечив участь у судовому засіданні обох сторін, не вживав заходів до примирення подружжя. Крім того, позивач зареєстрований та фактично проживаєза адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання позивача в Італії з січня 2021 року йде досудове врегулювання спорів щодо майна, встановлення місця проживання дитини, повернення документів та насильства у сім`ї. Таким чином, позовна заява подана з порушенням правил підсудності, а судом першої інстанції розглянута з порушенням норм ст.29 ЦПК України, внаслідок чого порушено особисте немайнове право відповідача.

У зв`язку з викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позу відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Крім того 04 жовтня 2021 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від позивача ОСОБА_3 надійшла про розгляд справи без його участі. Зазначив, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 29 серпня 2015 року укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №2457 (а.с.8).

У шлюбі в сторін у м.Вітторіо-Венето провінція м.Твевізо Італія народилися дитина - дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом з реєстру актів про народження «рік 2016, частина 1, серія А, акт 17» (а.с.11).

Відповідно до довідки, виданої Генеральним консулом Генерального консульства України в Мілані № 99 від 09 лютого 2016 року ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Вітторіо Венето (Італійська Республіка) зареєстрована громадянином України (а.с.12).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Таким чином, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Встановлено, що між подружжям погіршилися відносини та сторони не підтримують шлюбних стосунків. Шлюб носить формальний характер.

Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відмова в його розірванні буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що збереження шлюбу між сторонами неможливе та недоцільне, оскільки буде суперечити інтересам сторін, в зв`язку з чим, шлюб між сторонами слід розірвати.

Доводи апелянта про те, що позивачем не представлено жодних доказів в обгрунтування заявлених вимог колегія суддів відхиляє, оскільки встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, а перебування у шлюбі з відповідачкою суперечили б волі позивача, оскільки примушування жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається.

Твердження апелянта про те, що суд не вживав заходів до примирення подружжя апеляційний суд не приймає, оскільки у справі про розірвання шлюбу суд може, а не зобов`язаний зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України).

Апеляційний суд зазначає, що позивач категорично настоює на розлученні, про що вказує у позові, поясненнях суду першої та апеляційної інстанцій, що, в свою чергу, свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачкою.

Посилання апелянта про те, що сторони у справі зареєстровані та фактично проживають в Республіці Італія, а тому судом порушено норми ст.29 ЦПК України, суд апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки позивач ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_2 , а відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с.6, 18).

Апеляційний суд враховує, що позивач ОСОБА_3 особисто брав участь у судовому рогляді даної справи (а.с.83-84). Крім того, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що 25 березня 2021 року відповідачка ОСОБА_4 особисто отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позову (а.с.21). При цьому апеляційна скарга особисто підписана ОСОБА_4 та відправлена до Тернопільського апеляційного суду із поштового відділення «Укрпошти» м.Тернопіль (а.с.108).

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 25 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді