ПОСТАНОВА
Іменем України

07 жовтня 2021 року м. Кропивницький

справа № 386/342/20

провадження № 22-ц/4809/937/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Голованя А.М., Мурашка С.І.,

при секретарі Федоренко Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області у складі судді Запорожця О.М. від 24 березня 2021 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу,-

встановив:

У травні 2020 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 05.09.2014 водій військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_1 виконуючи службові обов`язки, а саме здійснюючи передислокацію автомобіля ГАЗ-66 на територію військової частини НОМЕР_1 зіткнувся з автомобілем Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням чоловіка власниці автомобіля ОСОБА_2 . Винним у вчиненні дорожньо-транспортній пригоді визнано ОСОБА_1 . Зазначив, що рішенням Київського районного суду міста Харкова від 02 листопада 2015 року стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 завдану їй майнову та моральну шкоду в сумі 136605,29 грн. 24.12.2019 на виконання рішення суду Військова частина НОМЕР_1 повністю перерахувала вказану суму ОСОБА_3 .

Посилаючись на ці обставини, позивач стягнути в порядку зворотної вимоги (регресу) з відповідача на користь Військової частини НОМЕР_1 вартість виплаченого відшкодування у розмірі 136 605 грн. 29 коп. та судові витрати.
Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 24 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в порядку регресу 2408 грн. 16 коп. в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди та судовий збір в розмірі 37 грн.
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08.08.2014 ОСОБА_1 був призваний за мобілізацією, який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 на посаді водія та 31.08.2015 був звільнений у запас.
05.19.2014 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ГАЗ-66» без реєстраційного номеру, рухаючись по окружній дорозі регульованого перехрестя з вул. К.Корка на заборонений «червоний» сигнал світлофора, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen» д.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався по вул. К.Корка зі сторони с. Липці у напрямку вул. Н.Ужвій, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Київського районного суд міста Харкова від 04 грудня 2014 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Вирішено питання про судові витрати. Постанова набрала законної сили /а.с.6-8/.
Рішенням Київського районного суд міста Харкова від 02 листопада 2015 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України на її користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 127315,88 грн., моральну шкоду у розмірі 7000 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 885,60 грн. та судовий збір у розмірі 1403,81 грн. В іншій частині вимог відмовлено /а.с.9-16/.
Розрахунковим документом меморіальним ордером № 18 від 21.04.2016 року оформлено спинання коштів в сумі 135719,69 грн., на виконання виконавчого листа Київського районного суду від. 21.04.2016 року (матеріальна шкода в сумі 127315,88 грн., моральна шкода в сумі 7000 грн. та судовий збір 1403,61 грн.) /а.с.167/.
Розрахунковим документом меморіальним ордером № 19 від 23.12.2019 року оформлено спинання коштів в сумі 885,60 грн., на виконання виконавчого листа Київського районного суду від 21.04.2016 року (витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 885,60 грн.) /а.с.168/.
Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 27.11.2019 року адресованої начальнику Чугуївського УДККСУ Харківської області вона з метою виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 02.11.2015 року просила перерахувати кошти на рахунок ОСОБА_4 /а.с. 173-174/.
24.12.2019 року військовою частиною НОМЕР_5 було перераховано на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 136605,29 грн., про що свідчить світлокопія виписки за 24.12.2019 року із системи дистанційного обслуговування клієнтів Державної казначейської служби України/а.с.17/.
Відповідно до довідки-розрахунку № 148/9/48/93 від 21.01.2021 року наданої Військовою частиною НОМЕР_1 середньоденного розміру грошового забезпечення та визначення суми середнього заробітку за час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 грошове забезпечення: за вересень 2014 року 1508,58 грн.; за жовтень 2014 року 3231,25 грн.; за листопад 2014 року 2484,64 грн. Разом 7224,47 грн. 7224,47 / 91 робочий день = 79,39 грн. (середньоденний розмір). Розмір середньомісячного грошового забезпечення складає 2408,16 грн. /а.с.125/.
Згідно з частинами першою третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.
При цьому за змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 489/1902/18 (провадження № 61-282св19).
Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.
Встановивши те, що шкода заподіяна відповідачем у зв`язку з недбалим виконанням службових обов`язків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, оскільки з наданих позивачем доказів не вбачається підстав, передбачених статтею 134 КЗпП України, за яких на працівника може бути покладена повна матеріальна відповідальність.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.10.2021

Судді:

О.А. Письменний ОСОБА_5 Головань С.І. Мурашко