Дата документу 27.07.2021 Справа № 323/2197/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 323/2197/15Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М. Повний текст рішення складено 10.12.2020 року.
Пр. № 22-ц/807/1006/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (надалі Банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення в солідарному порядку боргу за договором кредиту на придбання майна

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Банк звернувся до суду з позовною заявою (т.с. 1 а.с. 1-3), в якій просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в сумі 157719,27 грн., зазначивши, що 22 квітня 2011 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HL13795, за яким відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 135750,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 15,45% річних (підвищена процентна ставка 23,45% річних) строком до 25.03.2031 року. Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме: відповідачу було видано кредит у розмірі 135750,00кгрн. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , а також між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 , 22.04.2011 року були укладені договори поруки № HL13795-Р/1 та № HL13795-Р/2 відповідно. За цими договорами поруки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язались перед позивачем відповідати за невиконання відповідачем ОСОБА_1 всіх його зобов`язань за кредитним договором. Оскільки відповідач систематично не виконував обов`язки за кредитним договором, станом на 18.05.2015 року виникла заборгованість, яка складає 157719,27 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Мінаєва М.М.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 09.11.2015 року позов був задоволений повністю, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 28.07.2020 року вказане заочне рішення було скасовано за заявою представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Шипіцина О.В., а справу було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Учасникам справи був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та (або) з процесуальних питань.

Скасування заочного рішення було мотивовано тим, що відповідачі з незалежних від суду причин не були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, через що були позбавлені можливості реалізувати безпосередньо свої процесуальні права, в першу чергу право довести до суду свої заперечення проти позову та докази в їх обґрунтування.

Повторним заочним рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2020 року позов Банку задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку за кредитним договором № HL13795 від 22.04.2011 року станом на 18.05.2015 року в розмірі 157719,27 грн., в тому числі 430,73 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 130761,97 грн. основної суми кредиту, 26486,57 грн. процентів за користування кредитом.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № HL13795 від 22.04.2011 року станом на 18.05.2015 року в розмірі 157719,27 грн., в тому числі 430,73 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 130761,97 грн. основної суми кредиту, 26486,57 грн. процентів за користування кредитом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку судові витрати в розмірі 805,73 грн., в тому числі судовий збір у розмірі 525,73 грн. та витрати на оплату публікації в пресі оголошень про виклик відповідачів в розмірі 280,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судові витрати в розмірі 805,73 грн., в тому числі судовий збір у розмірі 525,73 грн. та витрати на оплату публікації в пресі оголошень про виклик відповідачів в розмірі 280,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 користь Банку судові витрати в розмірі 805,73 грн., в тому числі судовий збір у розмірі 525,73 грн. та витрати на оплату публікації в пресі оголошень про виклик відповідачів в розмірі 280,00 грн.

Банк та відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із вищезазначеним повторним заочним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним повторним заочним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 35-39) просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 47).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 22 лютого 2021 року (т.с. 2 а.с. 55), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 56).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Банк подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 64-70).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 15 суддів).

Також, суддя-доповідач перебувала у щорічній відпустці з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с.71).

В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі частково, керувався ст.ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України, ст. ст. 1, 8, 88, 213-215 ЦПК України, враховував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 22.04.2011 року між ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк» (Статут, копія т.с. 1 а.с. 167-168), та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №НL13795 (т.с. 1 а.с. 13-31), за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача кредит в розмірі 135750,00 грн. та зобов`язався повернути його до 25.03.2031 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами за ставкою 15,45% річних, а з 25.03.2012 року за ставкою, обчисленою відповідно до формули, вказаній у п. 1.1.2 Кредитного договору.

Згідно з п. 2.4 кредитного договору сплата позичальником заборгованості за отриманим кредитом здійснюється у відповідності до графіку платежів, що визначений у додатку №2 до кредитного договору, відповідно до якого передбачено, що проценти та частина сум кредитних коштів сплачується позичальником не пізніше 25-го числа кожного місяця в розмірі 2010,47 грн.

Крім того, 22.04.2011 року між Банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки № НL13795-Р/1 (т.с. 1 а.с. 69-71), за умовами якого ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед позивачем, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі, існуючих як на час укладення договору поруки, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Також у вказаному договорі поруки сторони узгодили, що поручителю ОСОБА_3 добре відомі усі умови кредитного договору, включаючи суму отриманого ОСОБА_1 кредиту, порядок та строки внесення платежів на виконання кредитного договору, процентні ставки за користування кредитними коштами тощо.

Також 22.04.2011 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № НL13795-Р/2 (т.с. 1 а.с. 81-83), за умовами якого ОСОБА_4 поручилась перед позивачем за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед позивачем, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі, існуючих як на час укладення договору поруки, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Також у вказаному договорі поруки сторони узгодили, що поручителю ОСОБА_4 добре відомі усі умови кредитного договору, включаючи суму отриманого ОСОБА_1 кредиту, порядок та строки внесення платежів на виконання кредитного договору, процентні ставки за користування кредитними коштами тощо.

Факт виконання позивачем зобов`язання з надання відповідачу ОСОБА_1 кредиту на суму 135750,00 грн. підтверджується меморіальним ордером № 1122949UAH000006/226664 від 22.04.2011 року (т.с. 1 а.с. 6).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (т.с. 1 а.с. 7-9), який відповідачами не спростований, в період з початку дії кредитного договору і до липня 2014 року відповідач ОСОБА_1 належним чином виконував договірні зобов`язання, у зв`язку з чим заборгованість за ним не обліковувалась.

Починаючи з липня 2014 року відповідач ОСОБА_1 припинив належним чином сплачувати чергові платежі згідно графіку, узгодженого сторонами у додатку № 2 до кредитного договору.

Як випливає із змісту п. 5.2.4 кредитного договору, у разі прострочення сплати чергового щомісячного платежу та (або) інших грошових зобов`язань позичальника за цим договором, а також у разі прострочення понад 30 календарних днів сплати щомісячного платежу з простроченої заборгованості, банк має право встановити позичальнику в односторонньому порядку новий строк виконання як основного, так і всіх грошових зобов`язань за кредитним договором. При цьому вважається, що строк виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за кредитним договором закінчився в день відправлення банком відповідного повідомлення позичальнику або в інший новий строк, якщо він зазначений у такому повідомленні. Вказане повідомлення відправляється банком позичальнику поштою за адресою, вказаною у кредитному договорі, або за іншою адресою, яку позичальник повідомив банк при її зміні.

В разі порушення позичальником нового строку виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) вважається, що позичальник користується кредитними коштами понад строки кредитування, визначений кредитним договором. При цьому, починаючи з першого дня, що слідує за датою такого нового строку виконання основного зобов`язання, сума кредиту, процентів та інших зобов`язань (за їх наявності) вважається простроченою сумою основного боргу.

Відповідно до п. 1.3 договору поруки № НL13795-Р/1 від 22.04.2011 року поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним (тобто кредитним) договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, винагороди тощо. Крім того, сторони вказаного договору поруки погодились з умовами основного кредитного договору стосовно розміру зобов`язань, що забезпечуються порукою, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов`язань у випадках, передбачених умовами кредитного договору, а також факту, що порукою забезпечуються також і розміри зобов`язань, які можуть бути змінені відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки № НL13795-Р/1 від 22.04.2011 року, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем з дати відправлення кредитором йому такої вимоги та (або) з дати її вручення поручителю.

Аналогічні умови передбачені у пунктами 1.3 та 2.1 договору поруки № НL13795-Р/2 від 22.04.2011 року.

Діючи на виконання наведених вище положень кредитного договору та договорів поруки, позивач 04.02.2015 року направив кожному з відповідачів на адреси, зазначені у вказаних договорах як місця їх проживання, письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми неповернутого кредиту та процентів за користування ним, що підтверджується відповідними транспортними накладними оператора поштових та інших перевезень ТОВ «Турман Логістікс» (т.с. 1 а.с. 96-103).

При цьому у кожній з письмових вимог позивач зазначив, що у разі їх невиконання термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково, на 61-й день з моменту отримання цієї вимоги. Однак вказані поштові відправлення були повернуті позивачу неврученими. Так, у вправленні на ім`я відповідача ОСОБА_1 зазначено «по адресу не проживает» та «телефон не отвечает». Інші поштові відправлення повернулись не врученими з позначкою «зона бойових дій». Зазначені вимоги залишились невиконаними.

За розрахунком позивача, який відповідачами не спростований, станом на 18.05.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 157719,27 грн. та складається з: - простроченої заборгованості в розмірі 470,73 грн.; - суми дострокового погашення кредиту в розмірі 130761,97 грн.; - процентів за користування кредитом в розмірі 26486,57 грн.

Про стягнення цієї заборгованості позивач звернувся до суду у липні 2015 року (відмітка на позові т.с. 1 а.с. 1).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, - аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю, є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України). До поручителя протягом шести місяців, якщо закінчення строку поруки не встановлено самим договором (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов`язання за кредитним договором в добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також частину другу статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову.

Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.

В контексті обставин справи, що розглядається, вказаний правовий висновок підлягає врахуванню з огляду на те, що в умовах, що склались в Україні станом на лютий-липень 2015 року, позивач вжив всі залежні від нього заходи з дотримання умов кредитного договору та договорів поруки щодо порядку реалізації права на дострокове повернення кредиту як санкції за неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань.

Так, позивач направив письмові вимоги про таке дострокове повернення кредиту кожному з відповідачів саме на ті адреси, про які відповідачі повідомили у відповідних договорах.

Вказані повідомлення не були вручені відповідачам з причин, які не залежали від позивача, оскільки, починаючи з кінця серпня 2014 року і до часу розгляду цієї справи судом вся територія Амвросіївського району Донецької області, до якого належали єдині відомі позивачу місця проживання відповідачів, належить до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України через збройний конфлікт та її захоплення незаконними збройними формуваннями невизнаної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки». Поштовий зв`язок з цими територіями також був перерваний восени 2014 року, що є загальновідомою обставиною.

Водночас відповідачі, знаючи про існування у них зобов`язань за кредитним договором та договорами поруки, не повідомили позивача про зміну свого місця проживання (перебування) на м. Київ, чим унеможливили вручення їм будь-якої кореспонденції.

Незважаючи на те, що з часу подання позову минуло більше п`яти років, відповідачі не надали ані позивачу, ані банку, доказів належного виконання ними договірних зобов`язань як до, так і після подання позову.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання відповідачами письмових вимог позивача про дострокове повернення кредиту не може бути підставою для відмови у позові, оскільки, звернувшись до суду, позивач скористався єдино можливим за даних умов шляхом захисту своїх прав кредитора. Відмова у захисті цих прав лише з підстав неотримання відповідачами вимоги про дострокове повернення кредиту суперечитиме принципу верховенства права та загальним засадам цивільних відносин.

Відтак, суд першої інстанції правильно відхилив відповідні доводи представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Шипіцина О.В., висловлені у заяві про скасування попереднього заочного рішення у цій справі, так само як і відхилив й посилання на порушення позивачем вимог Закону України «Про споживче кредитування», оскільки пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону встановлено, що його дія поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що станом на час повторного розгляду справи заборгованість за кредитним договором продовжує існувати в тому самому розмірі, що і на час подання позову, а підстав для відмови у стягненні цієї заборгованості не існує.

Разом з цим, щодо вимог про стягнення вказаної заборгованості солідарно з основного боржника та всіх поручителів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню лише частково, виходячи з такого.

Ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 грудня 2014 року в справі № 6-185цс14, яка підтримується й практикою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (зокрема, у постанові від 23.10.2019 року у справі № 756/63/15-ц).

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, відповідно до договорів поруки №№ НL13795-Р/1 та НL13795-Р/2 від 22.04.20211 року, не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, тобто кожен із відповідачів, як поручитель, зобов`язався нести солідарну відповідальність перед кредитором лише за боржника.

З урахуванням наведеної вище правової позиції, заборгованість за кредитним договором може бути стягнута в солідарному порядку лише з відповідача ОСОБА_1 та кожного з відповідачів-поручителів окремо.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 , яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи та правильно на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України врахував у цій справі правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову Банку у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 ..

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Постанови Верховного Суду від 12.09.2012 року у справі ЄУН 6-57цс12, від 30.11.2016 року у справі ЄУН 6-82цс16, від 11.10.2017 року у справі ЄУН 6-1374цс17 та від 06.11.2019 року у справі ЄУН 591/2408/17 за участю інших відповідачів, на які посилається відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі як на підставу її задоволення, не мають преюдиційного значення при апеляційному перегляді цієї справи апеляційним судом.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.

Описки в рішенні суду першої інстанції в частині назви Банку не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги відповідача, а можуть бути виправлені у подальшому за власною ініціативою суду першої інстанції чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 27.07.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.