Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2006 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Корект», Франківської районної адміністрації міста Львова про визнання будівництва самочинним, знесення самочинного будівництва, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та 1/3 частиною будинковолодіння, приведення житлового будинку до попереднього стану, визнання недійсним договору дарування кафетерію, свідоцтва про право власності, реєстраційного посвідчення, звільнення приміщень будинку.

Заступник начальника Франківського ВДВС міста Львова ГТУЮ у Львівській області Лавришин М. М. надіслав до суду мирову угоду на стадії виконання рішення у вказаній справі, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ ВКФ «Корект».

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 15 лютого 2019 року затверджено мирову угоду, укладену між стягувачем ОСОБА_1 та боржниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Корект».

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 15 лютого 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 02 червня 2021 року відмовлено в затвердженні мирової угоди від 06 грудня 2018 року, укладеної в процесі примусового виконання рішення Личаківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2006 року між стягувачем ОСОБА_1 та боржниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Корект».

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 червня 2021 року (з урахуванням ухвали Львівського апеляційного суду від 07 липня 2021 року про виправлення описки) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 02 червня 2021 року повернуто.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що апеляційну скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, оскільки в переліку статті 353 ЦПК України відсутня така ухвала як ухвала про відмову в затвердженні мирової угоди.

27 липня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 червня 2021 року.

Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, не є вичерпним.

Ухвала про відмову в затвердженні мирової угоди на стадії виконання рішення суду є остаточним судовим рішенням, як завершальна стадія судового процесу, що має наслідком закінчення виконавчого провадження, тому до такої ухвали слід застосовувати статтю 352 ЦПК України, яка передбачає право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ухвалою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що ухвала про відмову в затвердженні мирової угоди, укладена на стадії виконання рішення, може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року в справі № 744/880/19 (провадження № 61-18606ск19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 460/3535/16-ц (провадження № 61-8555св21) зроблені висновки про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову в затвердженні мирової угоди не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, оскільки передбачене пунктом 11 частини першої статті 353 ЦПК України право на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції щодо затвердження мирової угоди не включає в себе вирішення питання про відмову в затвердженні мирової угоди.

За таких обставин, колегія суддів вважала необхідним передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків щодо застосування пункту 11 частини першої статті 353 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у вищезазначених постановах Верховного Суду та вказівки, що тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.

З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Відповідно до положень статті 434 ЦПК України мирова угода, укладена між сторонами, подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ. Суд має право відмовити у затвердженні мирової угоди у процесі виконання рішення з підстав, визначених статтею 207 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як убачається з пункту 11 частини першої статті 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо затвердження мирової угоди.

Водночас вказана норма не передбачає можливості оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в затвердженні мирової угоди.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Наведене дає підстави для висновку про те, що законом передбачено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку, при цьому, у разі оскарження ухвали суду першої інстанції, яка не передбачена переліком, для апеляційного суду також діє імперативна норма, яка передбачає повернення апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, установивши, що апеляційну скаргу було подано на ухвалу, що не підлягає апеляційному скаргу відповідно до статті 353 ЦПК України, а саме на ухвалу суду першої інстанції про відмову в затвердженні мирової угоди, суд апеляційної інстанції повертає апеляційну скаргу на це судове рішення, що відповідає вимогам статті 357 ЦПК України.

Крім того, частина перша статті 353 ЦПК України передбачає оскарження ухвал суду першої інстанції (на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду), які стосуються інших процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, зокрема:

поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання;

виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню;

відстрочення і розстрочення, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення;

розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця;

заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження;

повороту виконання рішення суду чи відмови у повороті виконання рішення;

звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, чи нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку;

тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України;

скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України;

визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами;

тимчасового влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу;

оголошення розшуку відповідача (боржника) або дитини;

примусового проникнення до житла.

З наведеної норми права випливає, що серед ухвал суду першої інстанції, якими відмовлено в задоволенні заяв з питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, в апеляційному порядку може бути оскаржена лише ухвала про відмову в повороті виконання рішення, тоді як оскарження інших таких ухвал (наприклад, про відмову у визначенні частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами; про відмову в оголошенні розшуку відповідача (боржника) або дитини; про відмову в примусовому проникненні до житла) частина перша статті 353 ЦПК України не передбачає.

До того ж, як убачається з частини першої статті 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про забезпечення доказів та відмови в забезпеченні доказів; забезпечення позову, скасування забезпечення позову та відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови в забезпеченні позову; внесення або відмови у внесенні виправлень у рішення; роз`яснення або відмови у роз`ясненні судового рішення.

Тобто, частиною першою статті 353 ЦПК України чітко передбачені випадки, у яких ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні відповідної заяви (у тому числі заяви, поданої на стадії виконання судового рішення) підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.

Зазначаючи про можливість оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в затвердженні мирової угоди (укладеної на стадії виконання судового рішення) на підставі пункту 11 частини першої статті 353 ЦПК України, колегія суддів виходила з того, що така ухвала не може бути оскаржена разом з рішенням суду й особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом її оскарження в апеляційному порядку.

Теоретично, за такого підходу тлумачення пункту 11 частини першої статті 353 ЦПК України, постає питання аналогічного тлумачення інших пунктів цієї статті, зокрема, пункту 31 (тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України); пункту 31-1 (скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України); пункту 32 (визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами); пункту 34 (оголошення розшуку відповідача (боржника) або дитини); пункту 35 (примусового проникнення до житла), оскільки ухвали про відмову в задоволенні таких заяв також не можуть бути оскаржені разом з рішенням суду.

Окрім цього, пункт 11 частини першої статті 353 ЦПК України стосується оскарження ухвали про затвердження мирової угоди, укладеної як на стадії виконання рішення, так і на стадії розгляду справи (до ухвалення судового рішення), а тому саме такий підхід до тлумачення цієї норми поставить питання щодо можливості оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в затвердженні мирової угоди на стадії розгляду справи.

При цьому не можу погодитись з висновком колегії суддів, що в даному випадку заявник не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову в затвердженні мирової угоди, оскільки заявник не позбавлений можливості або виконати рішення суду, у процесі виконання якого подано заяву про затвердження мирової угоди, або подати на затвердження суду мирову угоду, умови якої будуть відповідати інтересам сторін виконавчого провадження і не будуть порушувати права чи охоронювані законом інтереси третіх осіб.

За таких обставин вважаю, що підстав для відступу від висновків у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 460/3535/16-ц (провадження №61-8555св21) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року в справі № 744/880/19 (провадження № 61-18606ск19) не має, а тому підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не було.

Суддя М. Ю. Тітов