Провадження№2/522/2288/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

30 вересня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючої судді Свяченої Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Одесі у порядку загального позовного проваження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальності Фінансова компанія «Укрфінанс груп», ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальності Фінансова компанія «Укрфінанс груп», ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

В обґрунтування позивач зазначає наступне.

21 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № 014/0049/81/60719 про надання кредиту в сумі 182000 (сто вісімдесят дві тисячі) доларів США , строком до 21.07.2020 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами, погашенням кредиту та сплатою відсотків за кредитом щомісячно згідно графіку погашення кредиту.

20 серпня 2020 року в ході розгляду судової справи № 522/18169/18 яка перебуває в провадженні Овідіопольського районного суду представнику позивача стало відомо про наступні обставини.

29 листопада 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль») та АТ "ОКСІ БАНК" було укладено договір відступлення права вимоги за Кредитним договором № 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006, укладеним між АППБ «Аваль» та позивачем, на підставі якого, АТ "ОКСІ БАНК" набуло прав та обов`язків кредитора до позивача.

29 листопада 2019 року між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укфінанс Груп» було укладено договір відступлення права вимоги за Кредитним договором № 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006, укладеним між АППБ та позивачем, на підставі якого, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» набула прав та обов`язків кредитора до позивача.

29 листопада 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги № 29-11/19/10 за Кредитним договором № 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006, укладеним між АППБ «Аваль» та позивачем, на підставі якого, ОСОБА_2 набув прав та обов`язків кредитора до боржника - позивача.

Позивач вважає, що договір відступлення права вимоги, укладений 29 листопада 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та відповідачем ОСОБА_2 суперечить чинному законодавству та повинен бути визнаний недійсним, а тому просить суд визнати недійсним з моменту його укладення вказаний договір відступлення прав вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 19 листопада 2020 року.

У підготовче засідання 19 листопада 2020 року з`явився представник позивача, інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Підготовче засідання відкладено на 18 січня 2021 року.

У підготовче засідання 18 січня 2021 року з`явився представник позивача, інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Підготовче засідання відкладено на 03 березня 2021 року

02 лютого 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві відповідач зазначає, що Договір відступлення прав вимоги , укладений між ТОВ Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та відповідачем ОСОБА_2 про відступлення права вимоги є саме договором про відступлення права вимоги, цесії, а не факторингу, як помилково вважає представник Позивача. Відповідач позов не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити.

03 березня 2021 року від представника позивача надійшли пояснення на позовну заяву.

У підготовче засідання 03 березня 2021 року з`явився представник позивача, інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Представнику позивача розяснено права та обов`язки. Протокольною ухвалою суду підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті на 09 червня 2021 рокую

09 березня 2021 року від третьої особи ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності.

У судове засідання 09 червня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача ОСОБА_2 , інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Представнику відповідача роз`яснено права та обов`язки. Сторони надали поянення. Оголошено перерву на 30 вересня 2021 року.

З 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній основній відпустці.

У судове засідання 30 вересня 2021 року з`явився представник позивача та представник відповідача Хачатрян Г.М.

Представник позивача наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві.

Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 21 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та ОСОБА_4 було підписано кредитний договір № 014/0049/81/60719 про надання кредиту в сумі 182000 (сто вісімдесят дві тисячі) доларів США , строком до 21 липня 2020 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами, погашенням кредиту та сплатою відсотків за кредитом щомісячно згідно графіку погашення кредиту.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

29 листопада 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль») та АТ "ОКСІ БАНК" було укладено договір відступлення права вимоги за Кредитним договором № 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006, укладеним між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 , на підставі якого, АТ "ОКСІ БАНК" набуло прав та обов`язків кредитора до позивача.

29 листопада 2019 року між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» було укладено договір відступлення права вимоги за Кредитним договором № 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006, укладеним між АППБ та позивачем, на підставі якого, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» набула прав та обов`язків кредитора до позивача.

29 листопада 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги № 29-11/19/10 за Кредитним договором № 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006, укладеним між АППБ «Аваль» та ОСОБА_4 , на підставі якого, ОСОБА_2 набув прав та обов`язків кредитора до боржника ОСОБА_1 .

Матеріалами справи встановлено, що Договір відступлення права вимоги № 29-11/19/10 від 29 листопада 2019 року за кредитним договором 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006 року недійсним не визнано, в свою чергу за умовами Договору про відступлення права вимоги є похідним від Договору відступлення права вимоги № 29-11/19/10 від 29 листопада 2019 року за кредитним договором 014/0049/81/60719 від 21 липня 2006 року.

Частинами 1,2,5 ст.11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Відповідно до ст.ст.16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 3 ст. 215 ЦК України встановлює, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Таким чином, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст.215ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладанні договору вимоги закону, але й порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Аналогічний висновок викладений у постанові ВСУ від 25.12.2014 року у справі № 6 -94цс13.

Враховуючи, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора позивачем не доведено яке саме право позивача порушене та в чому полягає його порушення.

Під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми його вчинення, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору, що є його процесуальним обов`язком.

З огляду на вищенаведені норми матеріального права та встановлені у справі обставини, укладений Договір відступлення відповідає вимогам статей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України та є договорим відступлення права вимоги, а отже, відсутні підстави, передбачені статями 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання їх недійсними, тому позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

По відношенню до цього слід зазначати, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Таким чином, у спірній по справі ситуації позивачем заявлено неефективну позовну вимогу, оскільки порушення його прав має лише ознаки потенційного характеру, а не такого, що безпосередньо відбулося.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальності Фінансова компанія «Укрфінанс груп», ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - про визнання недійсним договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 08 жовтня 2021 року.

Суддя Ю.Б. Свячена