Номер провадження 2/754/413/21
РІШЕННЯ

Іменем України

13 жовтня 2021 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А

за участю представника позивача - адвоката Стасишина Р.М.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.11.2019, відкрито провадження по справі.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що у серпні 2018 року до позивача ОСОБА_2 звернулась відповідачка ОСОБА_3 з проханням позичити їй кошти в розмірі 105000,00грн. У період з серпня по жовтень 2018 року позивачем на картковий рахунок відповідача було перераховано грошові кошти на загальну суму 104599,00грн, що підтверджується квитанціями. Однак, відповідачка не повернула кошти позивачу. За таких обставин позивач вважає, що відповідачем безпідставно отримано кошти у розмірі 104599,00грн. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача кошти в розмірі 104599,00грн.

Ухвалами Деснянського районного суду міста Києва від 24.01.2020, 11.01.2021, 23.03.2021 судове засідання по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів проведено в режимі відео конференції.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03.06.2020, витребувано у Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» інформацію, чи є власником банківських карток АТ КБ «ПриватБанк» за номерами: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ОСОБА_3 . Виконуючи ухвалу суду, КБ «ПриватБанк» підтвердив, що зазначені банківські картки належать ОСОБА_3 .

В матеріалах справи містяться пояснення від відповідача ОСОБА_3 відповідно до яких зазначено, що відповідачка ніколи не зверталась до позивача з проханням позичити грошові кошти, оскільки дана особа не відома відповідачці. Відповідачка особисто не отримувала на свою картку грошових коштів від позивача. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити в задоволені позовних вимог.

Представник позивача - адвоката Стасишин Р.М. в судових засіданнях, які проводились в режимі відео конференції, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача - адвокат Паншин Д.Д. в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити, взявши до уваги пояснення ОСОБА_3 .

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши представників позивача та відповідача, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що у період з серпня по жовтень 2018 року на картковий рахунок ОСОБА_3 перерахував грошові кошти на загальну суму 104599,00грн, що підтверджується квитанціями.

Однак, ОСОБА_3 не повернула кошти, а тому позивач вважає, що відповідачем безпідставно отримано кошти в розмірі 104599,00грн.

Чинне законодавство виділяє низку специфічних видів позовів, які випливають зі змісту самих норм права. Відтак поряд із віндикаційним, негаторним позовами використовується також позов, можливість подання якого виникає у зв`язку з кондикційними правовідносинами між сторонами, тобто про повернення безпідставно набутого чи збереженого майна. Суть кондикційного позову випливає з положень ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до змісту статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі або відшкодувати його вартість.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 Цивільного кодексу України).

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

До того ж, до предмету доказування у даній справі входить встановлення наступних обставин: чи набув відповідне майно відповідач за рахунок позивача; чи є для цього підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Позивач ОСОБА_2 зазначає, що підтвердження надання позивачем коштів, а відповідачем отримання коштів від позивача, є квитанції, а саме: дублікат квитанції №1351-4838-8201-0506 від 13.09.2018 в розмірі 12874,00грн, дублікат квитанції № 1342-5445-3873-0939 від 04.09.2018 в розмірі 9020,00грн, дублікат квитанції №1338-5200-4561-0988 від 31.08.2018 в розмірі 11863,00грн, дублікат квитанції № 1338-5152-7912-0420 від 31.08.2018 в розмірі10000грн, дублікат квитанції №1342-5420-3264-0515 від 04.09.2018 в розмірі10000грн, дублікат квитанції №1351-4794-7643-0365 від 13.09.2018 в розмірі 14000грн, дублікат квитанції № 1365-5936-3342-0041 від 01.10.2018 в розмірі 7235грн, дублікат квитанції №1369-6048-2951-0261 від 01.10.2018 в розмірі 14428грн, дублікат квитанції № 1369-5898-4265-0707 від 01.10.2018 в розмірі 14728,00грн.

Однак суд ставиться критично до вищезазначених доказів, оскільки дублікати квитанцій не містять відомостей про особу яка здійснювала переказ коштів, призначення переказу та інших відомостей, які дають підставу вважати, що відповідачем отримано кошти в борг саме від позивача.

Зокрема судом беззаперечно установлено, що позивач та відповідачка між собою не знайомі, будь-яких доказів про домовленості щодо отримання відповідачкою коштів в борг від позивача або від третіх осіб зі сторони позивача суду не надано.

Доводи представника позивача щодо безпідставності набуття відповідачкою коштів суд відхиляє, оскільки представником позивача не було належним чином доведено факту безпідставності набуття відповідачкою спірних коштів, і не надано належних та допустимих доказів наявності у його діях рахункової помилки, натомість з матеріалів справи вбачається добровільне волевиявлення позивача на перерахування цих коштів, а у діях відповідачки не вбачається недобросовісності при набутті цих коштів.

У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки представником позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача відповідачем.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, статтями 11, 16, 202, 205, 207, 1212, 1213 ЦК України, статтями 7, 10, 76-81, 141, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити повністю.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ; місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено та підписано 18.10.2021.

Суддя В.В. Бабко