КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року місто Київ

справа № 757/34084/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Підпалого В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив розірвати шлюб укладений між ним та ОСОБА_1 , який зареєстрований 03 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №601.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 листопада 2001 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають дочку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що подружнє життя між ним та відповідачем не склалося у зв`язку з відсутністю порозуміння між ними, різними поглядами на сімейне життя, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного.

Зазначав, що вони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть.

Посилався на те, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року задоволено.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №601 розірвано.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що при вирішенні даного спору суд повинен виходити не тільки із заявлених позовних вимог, але і враховувати в сукупності всі правовідносини, які склалися між сторонами, майнові та немайнові права та обов`язки кожної із сторін.

Вказувала на те, що вона у відзиві на позовну заяву просила, щоб суд надав строк в шість місяців для вирішення питань, які невід`ємно пов`язані із шлюбом - майнові та немайнові права та обов`язки подружжя, однак в судовому засіданні суд не намагався встановити фактичні обставини, не надав оцінку поведінці позивача.

Зазначала, що з метою ефективного захисту не тільки прав позивача, але й законних прав відповідача суд першої інстанції повинен був надати шестимісячний строк та сприяти в тому, щоб сторони мирним шляхом врегулювали майнові та немайнові права подружжя.

20 вересня 2021 року від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував на те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, однак зазначеної моральної основи шлюбу між позивачем та відповідачем не існує, відтак примирення не є та не було можливим. Зазначав, що що подана апеляційна скарга перешкоджає вступу в силу рішення, і таким чином створює перепони для вступу Позивача в інший шлюб, створює невизначеність у питанні майна, що може набуте сторонами у цей період, більше того, здійснюється з підстав неналежність та нелогічність яких є очевидною та роз`ясненою під час розгляду справи у суді першої інстанції, Позивач наполягає на тому, що подання такої скарги є явним зловживанням процесуальним правом.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції у місті Києвіміж ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №601.

Від даного шлюбу сторони мають дочку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, відносини між ним та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та любові втрачені, вони не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Встановивши, що сторони не підтримують сімейно-шлюбних відносин, не ведуть спільне господарство, втратили один до одного почуття поваги та любові, позивач категорично не бажає збереження шлюбу, отже збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини, не надав оцінку поведінці позивача не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до незгоди з рішенням суду, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що з метою ефективного захисту не тільки прав позивача, але й законних прав відповідача суд першої інстанції повинен був надати шестимісячний строк та сприяти в тому, щоб сторони мирним шляхом врегулювали майнові та немайнові права подружжя, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, подаючи відзив на позовну заяву до суду першої інстанції просила встановити строк в шість місяців та зобов`язати позивача в цей строк вирішити питання про поділ спільної сумісної власності подружжя, вирішити питання про місце проживання дочки та умови участі в її вихованні та по закінченню шестимісячного строку для вирішення поставлених питань ухвалити рішення про розірвання шлюбу.

У суді першої інстанції позивач та його представник заперечували проти надання строку для примирення, оскільки таке примирення є неможливим.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено відповідачу в задоволенні прохальної частини відзиву щодо надання строку для примирення, оскільки відповідач ставить питання, які в даній справі виходять за межі заявлених вимог.

В апеляційній скарзі відповідач також вказувала на те, що суд першої інстанції повинен був надати шестимісячний строк та сприяти в тому, щоб сторони мирним шляхом врегулювали майнові та немайнові права подружжя.

Однак розірвання шлюбу між сторонами не впливає на вирішення зазначених відповідачем питань.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту звернення позивача з позовом до суду (серпень 2020 року) до апеляційного розгляду пройшло більше року, проте, відповідач міри для примирення не приймала та доказів цього до суду не надала.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як сторони шлюбні стосунки не підтримують і позивач не висловив бажання їх відновити.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 порушує його права та впливає на його інтереси.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Крім того, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу просив застосувати до відповідача заходи процесуального примусу у зв`язку із зловживанням нею процесуальними правами, посилаючись на те, що подана апеляційна скарга перешкоджає вступу в силу рішення, і таким чином створює перепони для вступу позивача в інший шлюб, створює невизначеність у питанні майна, що може набуте сторонами у цей період. Вказував, що подання такої скарги є явним зловживанням процесуальним правом.

Так, положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Частиною 4 ст.44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом

Разом з тим, колегією суддів не встановлено невиконання процесуальних обов`язків та/або зловживання процесуальними правами зі сторони відповідача, оскільки подання апеляційної скарги на рішення суду є її правом, яке визначене чинним законодавством, а відтак відсутні підстави для застосування до відповідача заходів процесуального примусу.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: