ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2803/20 Номер провадження 22-ц/814/1735/21Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Лобов О.А., Дорош А.І.,

секретар: Коротун І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Панченко Олени Олександрівни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2021 року
у справі за позовом Військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та в особі Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача.
В С Т А Н О В И В :
Військовий прокурор Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок протиправних дій службових осіб ДП МОУ «Укрвійськбуд» було відчужено на користь третіх осіб військове майно, а саме нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Спірне майно незаконно вибуло з володіння держави, чим спричинено збитки державі. Відчуження державного військового майна відбулось шляхом укладання біржової угоди від 28.08.2002, продавцем у яких виступало ДП МОУ «Укрвійськбуд»; дане відчуження відбувалося поза волею та без участі власника, тобто Держави Україна, під час фіктивного банкрутства. Факт незаконного відчуження державного військового майна констатовано у постанові Вищого господарського суду України від 26.10.2017 по справі №917/154/15. Станом на дату подання позову було установлено, що власником нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м., реєстраційний номер 11108364, є ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Гризуновою О.В.

Просив суд визнати за Державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на нерухоме майно, а сааме нежитлові приміщення в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м. реєстраційний номер 11108364, а саме: по 1 поверху - коридор 3 пл. 7,2 кв.м., кабінет 4 пл. 12,8 кв.м., кабінет 5 пл. 14,9 кв.м., кабінет 7 пл. 14,2 кв.м., шафа 7а пл. 0,5 кв.м., шафа 7б пл. 0,5 кв.м., коридор 8 пл. 9,2 кв.м., санвузол 9 пл. 3,6 кв.м.

Витребувати шляхом вилучення у добросовісного набувача, ОСОБА_2 , нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м. реєстраційний номер 11108364, а саме: по 1 поверху - коридор 3 пл. 7,2 кв.м., кабінет 4 пл. 12,8 кв.м., кабінет 5 пл. 14,9 кв.м., кабінет 7 пл. 14,2 кв.м., шафа 7а пл. 0,5 кв.м., шафа 7б пл. 0,5 кв.м., коридор 8 пл. 9,2 кв.м., санвузол 9 пл. 3,6 кв.м. та передання Державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в експлуатацію.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2021 року позов Військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача задоволено у повномуобсязі.

Визнано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а сааме нежитлові приміщення в будинку номер АДРЕСА_2 , загальноюплощею 62,9 кв.м. реєстраційний номер 11108364, а саме: по 1 поверху - коридор 3 пл. 7,2 кв.м., кабінет 4 пл. 12,8 кв.м., кабінет 5 пл. 14,9 кв.м., кабінет 7 пл. 14,2 кв.м., шафа 7а пл. 0,5 кв.м., шафа 7б пл. 0,5 кв.м., коридор 8 пл. 9,2 кв.м., санвузол 9 пл. 3,6 кв.м.

Витребувано шляхом вилучення у добросовісного набувача, ОСОБА_2 , нерухомемайно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м. реєстраційний номер 11108364, а саме: по 1 поверху - коридор 3 пл. 7,2 кв.м., кабінет 4 пл. 12,8 кв.м., кабінет 5 пл. 14,9 кв.м., кабінет 7 пл. 14,2 кв.м., шафа 7а пл. 0,5 кв.м., шафа 7б пл. 0,5 кв.м., коридор 8 пл. 9,2 кв.м., санвузол 9 пл. 3,6 кв.м. та передати Державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в експлуатацію.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь військової прокуратури Центрального регіону України судовий збір у розмірі 2 605,50 грн.

З вказаним рішенням не погодились відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 , подавши апеляційні скарги.

У апеляційних скаргах, поданих представником ОСОБА_4 - адвокатом Панченко О.О., та ОСОБА_3 апелянтипросятьрішення місцевого суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимоги відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційних скарг посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема представник відповідача вказує на те, що місцевим судом не взято до уваги той факт, що прокурором не доведено правомірності пред`явлення позову в інтересах Держави саме прокуратурою.

Крім того, вказує на те, що позивачем не доведено того, що саме спірне нежитлове приміщення вибуло із оперативного управління Міністерства оборони України та з володіння ДП МОУ «Укрвійськбуд» на підставі Біржової угоди №28-02/12 та не з їхньої волі.

ОСОБА_3 у доводах апеляційної скарги звертає увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності, також вказує на безпідставність звернення саме прокурора з позовом в інтересах позивачів, зазначає, що місцевим судом не вірно застосовано положення ст. 388 ЦК України.

В обґрунтування доводів апеляційних скарги скаржники посилаються на правові позиції, викладені Верховним Судом та Великою Палатою Верховного Суду у відповідних постановах.

Представником ДП МОУ «Укрвіськбуд» та керівником Полтавської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону подано відзиви на апеляційні скарги, у доводах яких вважають рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просять залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Місцевим судом встановлено, що в межах кримінального провадження №0000039 від 02.08.2016 з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем) установлено, що внаслідок протиправних дій службових осіб ДП МОУ «УКРВІЙСЬКБУД», що полягають у зловживанні своїми службовими повноваженнями на користь третіх осіб, військове майно, а саме нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , незаконно вибуло з володіння держави, чим спричинено збитки державі.

На підставі отриманих в ході досудового розслідування матеріалів інвентаризаційної справи щодо будинку за адресою АДРЕСА_1 , було встановлено, що власником нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м. реєстраційний номер 11108364 є ОСОБА_2 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 29.01.1999, нерухоме майно, яке складається з нежитлового будинку - Літер «А-2» з підвальними приміщеннями загальною площею 860,5 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1 , належало на праві власності Державі Україна в особі Верховної Ради України та перебувало в оперативному управління Міністерства оборони України, а отже мало статус військового майна.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №109 від 03.08.1998 в зв`язку з ліквідацією 22 госпрозрахункової дільниці («22 ГРД») передачею основних засобів і оборотних фондів філії ДП МОУ України «Укрвійсьбуд» заборонено реалізацію основних засобів оборотних фондів, ТМЦ механізмів і автомобільного транспорту стороннім організаціям та стороннім особам.

Вищевказане майно, у 1998 році, на підставі Акту приймання - передачі основних засобів від 01.12.1998 року 22 госпрозрахунковою дільницею м. Полтава Міністерства оборони України передано до державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Укрвійськбуд»).

28.08.2002 нежитловий будинок Літер «А-2», цегляний, загальною площею 763,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Біржової угоди №28-02/12 вибув (відчужений) під час фіктивного банкрутства з державної власності поза волею держави Товариству з обмеженою відповідальністю «Імідж».

Як вбачається з вказаної біржової угоди відчуження державного нерухомого майна, у вигляді будинку, здійснювалось в межах процедури санації ДП МОУ «Укрвійськбуд».

Жодного розпорядчого документу, який є письмовим доказом в розумінні ст. 36 ГПК України про те, що вказане майно було передане у господарське відання до ДП МОУ «Укрвійськбуд» немає.

Від імені ДП МОУ «Укрвійськбуд» біржову угоду уклав гр. ОСОБА_5 , який діяв за довіреністю, виданою ОСОБА_6 , який не мав законних повноважень на будь-які дії від імені ДП МОУ «Укрвійськбуд», так як ніколи не призначався в установленому порядку керівником ДП МОУ «Укрвійськбуд». Про вказане свідчить Наказ Міністерства оборони України від 10.10.2005 року, №610.

Таким чином, згідно до ч. 2, ст. 203 Цивільного кодексу України, у ОСОБА_5 не було повного обсягу цивільної дієздатності для того, щоб діяти від імені ДП МОУ «Укрвійськбуд» під час укладання біржової угоди.

Фіктивне банкрутство ДП МОУ «Укрвійськбуд» припинено постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 р. у справі № 24/612-6-43/234, через набрання чинності вироком у кримінальній справі, по обвинуваченню заступника генерального директора по фінансово-економічній роботі ДП МОУ «Укрвійськбуд», ОСОБА_5 , за ст. 218 КК України, в зв`язку з поданням завідомо неправдивої інформації про фінансову неспроможність ДП МОУ «Укрвійськбуд» та встановлено факт фіктивного (удаваного, вигаданого) банкрутства підприємства. Вказана Постанова була залишена без змін Постановою Вищого господарського суду України від 29.01.2008 р. у справі № 24/612-6-43/234. Таким чином відчуження державного військового майна, а саме: нежитлового будинку - Літера «А-2», цегляного, загальною площею 763,2 м2, шляхом укладання біржової угоди від 28.08.2002 р., продавцем у яких зазначено ДП МОУ «Укрвійськбуд», відбувалося поза волею та без участі власника, тобто Держави Україна під час фіктивного банкрутства.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що пред`явлення військовою прокуратурою Полтавського гарнізону даного позову зумовлено захистом інтересів держави в особі Міністерства оборони України.

При цьому суд вважав, що прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та належним чином обґрунтував підстави для захисту інтересів держави саме прокуратурою.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.
Так, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду військовий прокурор Полтавського гарнізону діяв і інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (№ 12-194гс19).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
З матеріалів справи вбачається. що на підтвердження дотримання порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», позивачем приєднано копії листів, направлених Військовою прокуратурою Полтавського гарнізону Центрального регіону України від 09.06.2020 року на адресу ДП МОУ «Укрвійськбуд» за вихідним №50-954вих.20, та на адресу Міністерства оборони України за вихідним №50-951вих.20.

Зі змісту зазначених листів вбачається, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000039 встановлено, що внаслідок протиправних дій службових осіб ДО МОУ «Укрвійськбуд» на користь третіх осіб незаконно вибуло з володіння держави військове майно, чим спричинено збитки державі.

При цьому заступник військового прокурора повідомляє, що військовою прокуратурою буде подана позовна заява про визнання права власності на витребування майна від добросовісного набувача для захисту державних та оборонних інтересів.

Колегія суддів звертає увагу, що листи направлення 9.06.2020 року, а з позовом до суду військовий прокурор звернувся 22.06.2020 року. Отже, твердження про те, що компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, та військовим прокурором належним чином обґрунтовано представництво інтересів держави у даній справі колегія суддів вважає безпідставним.

Крім того, щодо представництва інтересів держави в особі ДП МОУ «Укрвійскбуд» апеляційний суд зазначає наступне.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 викладено правовий висновок, згідно якого встановлено, що абзац третій частини третьої статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.
Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.
Отже, з наведено слідує, що в данному випадку відсутні підстави для представництва військовим покурором інтересів держави в особі ДП МОУ «Укрвійськбуд».
У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 378/8/18 (провадження № 61- 260св19) зроблено висновок про те, що якщо суд після відкриття провадження у справі, з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів, установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень, передбачених пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України.
Оскільки відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави було встановлено після відкриття провадження у справі, то позовну заяву військового прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати.
Отже підлягає до застосування положення п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (залишення позову без розгляду).
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
З огляду на вищевикладене, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи, судова колегія вважає що апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Панченко Олени Олександрівни підлягають частковому задоволенню, а рішення суд першої інстанції - скасуванню з залишенням позову без розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 377, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Панченко Олени Олександрівни задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2021 року скасувати.
Позов Військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та в особі Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов