П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 571/550/21

Провадження № 22-ц/4815/1221/21

Головуючий у Рокитнівському районному суді

Рівненської області: суддя Качмар М.Я.

Час, дата і місце ухвалення рішення судом першої інстанції:

14 год. 29 хв. 07 червня 2021 року

у смт. Рокитне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 08 червня 2021 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Рокитнівський районного суду Рівненської області від 07 червня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, завданої смертю особи,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Укрзалізниця") про відшкодування шкоди, завданої смертю особи. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що 23.04.2021 на ст. Рокитне Рівненської області поїзд № 6325 "Олевськ - Сарни" із локомотивом на переїзді 264 км ПК1 здійснив наїзд на сина позивача - ОСОБА_2 , який від цього загинув. За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000201 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого Рокитнівського відділу поліції Сарненського відділу поліції Головного управління Національно поліції України в Рівненській області (далі - Рокитнівський ВП Сарненський ВП ГУНП) від 30.04.2018 кримінальне провадження закрито. Досудовим розслідуванням встановлено, що безпосередньою причиною смерті ОСОБА_2 став наїзд потягом, тобто між наїздом та смертю є причинно-наслідковий зв`язок. Позивач покликалась на те, що у зв`язку із втратою сина зазнала душевних страждань. Смерть сина потягла за собою необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

З наведених спонукань просила стягнути на свою користь з відповідача 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Рокитнівський районного суду області від 07.06.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 100 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із часткової доведеності і обґрунтованості вимог, оскільки смерть потерпілого сталася не внаслідок обставин непереборної сили або його умислу потерпілого, а через дію джерела підвищеної небезпеки, і позивач, яка є матір`ю загиблого, має право на відшкодування моральної моральна шкоди. Визначаючи розмір відшкодування, суд керувався положеннями ч.3 ст.23 ЦК України, згідно з якими враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також інші обставини, які мають істотне значення, в т.ч. розумності і справедливості.

Суд встановив, що смерть сина позивача настала з його власної вини внаслідок його грубої необережності, адже він переходив залізничний переїзд, який був закритий шлагбаумом, не реагував на звукові та світлові сигнали і попередження людей - ,отже, однією з причин загибелі було грубе порушення померлим правил поведінки на залізничному транспорті, а це спонукало до зменшення розміру відшкодування.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його необґрунтованість та незаконність, які полягали в недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що районний суд недостатньо мотивував рішення у частині розміру моральної шкоди і не врахував, чи відповідатиме визначений судом розмір шкоди засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, які настали для позивача, а також конкретних правовідносин, в т.ч. відсутності в діях відповідача ознак протиправності та відсутності вини у скоєнні наїзду. На переконання заявника, суд залишив поза увагою такі факти, як перехід загиблого через переїзд при закритому шлагбаумі, не зважаючи на наявність забороняючої світлової сигналізації та застереження очевидців. Сума моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень зазначеним принципам та обставинам події не відповідає. Йшлося покликання на п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування і;шкоди" де вказано, що якщо груба необережність потерпілого (нехтування правилами безпеки руху і т.п.) сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Ця правова позиція знайшла своє відображення й у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 355/981/16-ц

З викладених підстав АТ "Укрзалізниця" просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, хоча про таке право було роз`яснено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, ці обставини сторонами не заперечуються, що 23.04.2018 о 18 год. 30 хв. на залізничному переїзді 265 км., перехрестя вулиць Міцкевича, Івана Франка та Пролетарська в смт. Рокитне Рівненської області, дизель-поїзд сполученням "Сарни - Олевськ" здійснив наїзд на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події.

За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000201 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Постановою заступника начальника Рокитнівського ВП Сарненський ВП ГУНП від 30.04.2018 кримінальне провадження закрито (а.с.6-7).

Власником тепловоза серії М62 №1365 є АТ "Укрзалізниця", що підтверджується листом від 19.03.2021 року №ЦЦТЕх-08/60 (а.с.9).

Машиніст, який керував тепловозом є працівником АТ "Укрзалізниці", що підтверджується довідкою від 18.03.2021 року №59 (а.с.10).

Позивач є матір`ю загиблого, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.12).

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Рокитнівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області 17.11.2020 №6279/03-10, ОСОБА_2 , був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 . На день смерті разом з ним була зареєстрована та проживала його мати (а.с.15).

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із реалізацією позивачем, як матір`ю, права на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її сина, з яким вона разом проживала.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги, стягнувши на користь позивача з АТ "Укрзалізниця" 100 000 грн. моральної шкоди.

Конституція України, як Основний Закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частини 2 та 3 ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч.3 ст. 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

З роз`яснень, наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За правилами ч.ч. 2 та 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Твердження заявника, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної силі або умислу потерпілого судами встановлено не було.

Очевидно, що завдана моральна шкода позивачу смертю її сина спричинила та буде спричиняти протягом усього життя позивача їй душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивача, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля на організацію свого життя та матеріальне його забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті сина, у житті позивача неможливо. За наслідками смерті позивач позбавлений матеріальної та моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому.

При цьому суд попередньої інстанції правильно взяв до уваги, що смерть сина позивача спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю та недотриманням правил безпеки, а це тягне за собою зменшення розміру відшкодування.

Зважаючи на наведене, колегія суддів з розміром присудженої моральної шкоди погоджується.

Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення, не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії"). Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Рокитнівський районного суду Рівненської області від 07 червня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук