ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1382/21

Головуючий у першій інстанції Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1338/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

скаржник: Науково-виробниче Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер»,

суб`єкт оскарження: головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Пархомець Алеся Іванівна,

боржник: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2021 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного рішення 30.07.2021) у справі за скаргою Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) Пархомець Алесі Іванівни про передачу виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року НВ ТОВ «Агро-Інтер» звернулося до суду зі скаргою про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) Пархомець Алесі Іванівни про передачу виконавчого провадження.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що на примусовому виконанні у Міжрайонному відділі ДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження № 25110102 на підставі виконавчого листа 25.11.2010 № 2-873, виданого Чернігівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь НВ ТОВ «Агро-Інтер» грошових коштів.

01.06.2021 постановою головного державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Пархомець А.І. вказане вище виконавче провадження було передано на виконання до Солом`янського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Підставою для передачі виконавчого провадження до іншого ВДВС у вказаній постанові державним виконавцем зазначено, що на адресу відділу надійшла заява боржника, з якої вбачається що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, НВ ТОВ «Агро-Інтер» не погоджується з вказаною постановою посилаючись при цьому на безпідставність її винесення, оскільки державним виконавцем не було з`ясовано належним чином проживання та перебування боржника за вказаною адресою.

Заявник обґрунтовує скаргу постановою Верховного Суду від 05.05.2021 у справі № 160/15005/20, та зазначає, що визначення місця виконання виконавчого документа щодо боржника фізичної особи має відбуватись за зареєстрованим місцем його проживання, а будь-яка інша адреса може слугувати лише додатковою інформацією та сприяти примусовому виконанню рішення, але не є юридичним фактом, з яким ЗУ «Про виконавче провадження» пов`язує місце виконання рішення суду.

Ухвалою Чернігівського районного суду від 27.07.2021 в задоволенні скарги НВ ТОВ «Агро-Інтер» про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) Пархомець А.І. про передачу виконавчого провадження, відмовлено.

У обґрунтування наявності підстав для відмови у задоволенні скарги суд першої інстанції послався, що державним виконавцем встановлено, що боржниця ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації тривалий час. Разом з тим, остання на виконання положень ч. 4 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» повідомила декілька разів про зміну місця проживання, на підставі чого державний виконавець направив доручення Солом`янському районному відділу державної виконавчої служби. Таким чином, головний державний виконавець Пархомець А.І. діяла в межах наданих їй повноважень та у відповідності до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Ухвалою Чернігівського районного суду від 13.09.2021 відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки скаржнику відмовлено у задоволенні скарги, отже відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду адвокат НВ ТОВ «Агро-Інтер» Васюк М.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 27.07.2021, та прийняти нову, якою скаргу НВ ТОВ «Агро-Інтер» задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

За доводами скаржника, у підтвердження зміни місця проживання боржника державний виконавець мав би витребувати документи боржника на підтвердження вказаних обставин. Зазначає, що матеріали виконавчого провадження та судової справи не містять таких відомостей. Таким чином порушене право НВ ТОВ «Агро-Інтер» підлягає захисту, оскільки ДВС без належних правових підстав направило виконавче провадження до іншого відділу.

У відзиві на апеляційну скаргу головний державний виконавець Міжрайонного ВДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Пархомець А.І. просить в задоволенні скарги НВ ТОВ «Агро-Інтер» на дії державного виконавця відмовити в повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що при винесенні оскаржуваної постанови про передачу виконавчого провадження державний виконавець діяла в межах своїх повноважень відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень. Зазначає, що факт не проживання боржниці за зареєстрованим місцем проживання підтверджується матеріалами виконавчого провадження, та, крім цього, ухвалою Чернігівського районного суду від 16.12.2020 та постановою Чернігівського апеляційного суду від 04.03.2021 було розглянуто та доведено факт проживання боржника за адресою: АДРЕСА_2 . Державний виконавець вважає, що відсутні обставини, що вказують на неправомірність оскаржуваної постанови, яке прийнято до примусового виконання виконавчим органом, до якого було передано, були порушені права стягувача.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзиви від інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 01.06.2021 головним державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Пархомець А.І. винесено постанову про передачу виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 25110102 до Солом`янського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Підставою для передачі виконавчого провадження у вказаній вище постанові зазначено, що на адресу відділу надійшла заява боржника від 03.12.2020, з якої вбачається, що боржник ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 74 т. 1).

Матеріали справи містять копії заяв ОСОБА_1 від 03.12.2020 та від 31.05.2021 адресованих до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми), в яких боржниця зазначала, що фактично проживає (без реєстрації) у своїх знайомих в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 . Формально зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Проте, за адресою своєї реєстрації не проживає з 2009 року (а.с. 48, 71, 72 т. 1).

Згідно доручення від 04.02.2021 головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) Пархомець А.І., вбачається, що в ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню, встановлено, що боржник проживає за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі чого доручено Солом`янському РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) встановити проживання або не проживання боржника за вказаною адресою, перевірити наявність майна боржника у разі наявності якого скласти постанову про опис та арешт (а.с. 44-45, 66 т. 1).

Відповідно до постанови від 17.06.2021 старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюком С.П. виконавче провадження № 251101102 прийнято до виконання (а.с. 119 т. 1).

Постановою від 29.06.2021 державного виконавця Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) матеріали виконавчого провадження передані до Міжрайонного ВДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Підставою зазначено, що в матеріалах звп 65635370 відсутнє документальне підтвердження факту зміни місця проживання боржника, передбачене Інструкцією з організації примусового виконання рішення (а.с. 117 т. 1).

Матеріали справи містять постанову головного державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) Фадєєвою Н.А. прийнято виконавче провадження № 25110102 з примусового виконання виконавчого листа № 2-873 виданого 25.11.2010 Чернігівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь НВ ТОВ «Агро-Інтер» боргу в розмірі 46 580 грн (а.с. 115 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд прийшов до висновку, що державним виконавцем встановлено, що боржниця ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації тривалий час. Разом з тим, остання на виконання положень ч. 4 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» повідомила декілька разів про зміну місця проживання, на підставі чого державний виконавець направив доручення Солом`янському районному відділу державної виконавчої служби. Таким чином, головний державний виконавець Пархомець А.І. діяла в межах наданих їй повноважень та у відповідності до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

За змістом ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтею 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 11 ст. 6 Закону).

Аналізуючи наведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що дії державного виконавця під час винесення постанови про передачу виконавчого провадження від 01 червня 2021 року за місцем проживання боржника є неправомірними.

У своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20 Верховний Суд указав на те, що з огляду на положення законодавства про свободу пересування та вільний вибір місця проживання є зрозумілою відмінність між місцем проживання і «зареєстрованим» місцем проживання. У цьому зв`язку потрібно зауважити, що спільним для обох понять є те, що особа проживає (має право проживати) в обох місцях, водночас для офіційного «спілкування» з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами визначає лише одне із них і несе відповідальність за свій вибір (у тому сенсі, приміром, що зареєстроване місце проживання є своєрідним орієнтиром для державних органів, фізичних/юридичних осіб при визначенні територіальної юрисдикції судових справ за участі цієї особи; надсилання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання є умовою належного повідомлення особи).

Як вбачається, підставою передачі виконавчого документу до Солом`янського РВ ДВС у м. Києві була заява боржника ОСОБА_1 , в якій вона зазначила, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

З відзиву державного виконавця на апеляційну скаргу (а.с. 254-258 т. 1) вбачається, що 04.02.2021 державним виконавцем направлено доручення до Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для перевірки факту проживання боржника за адресою: АДРЕСА_2 та перевірки майнового стану за указаною адресою, проте на дату винесення постанови про передачу виконавчого провадження від 01.06.2021 відповідь відсутня. Отже, скерувавши виконавче провадження до іншого ВДВС, державний виконавець не пересвідчився напевно щодо проживання боржниці за указаною нею адресою та наявність за цією адресою майна ОСОБА_1 . Жодних належних доказів, які б підтверджували право користування зазначеним приміщенням (свідоцтво про право власності на квартиру, договір оренди житла, тощо) заявницею також надано не було.

Є безпідставними доводи державного виконавця про те, що рішеннями судів було встановлено факт непроживання ОСОБА_1 за адресою реєстрації, оскільки предметом судового розгляду у справах, на які посилається виконавець, була правомірність дій або бездіяльності працівників ВДВС в ході виконання судового рішення, а не визначення місця проживання боржниці. Крім цього, з мотивів рішень убачається, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації іноді з`являлася з метою догляду за будинком, упорядкування земельної ділянки та сплати комунальних послуг (а.с. 83-90 т. 1).

В ході розгляду справи апеляційним судом стягувачем до письмових пояснень долучено відповідь Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 15 т. 2), з якої вбачається, що виходом державного виконавця від 01.09.2021 за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що боржник не проживає та майна боржника не виявлено, про що складено акт державного виконавця. Зареєстрованою за указаною адресою боржниця не значиться, об`єктів нерухомого майна за цією адресою на ім`я ОСОБА_1 не зареєстровано. 06.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про передачу зведеного виконавчого провадження ВП № 65635370, а матеріали виконавчого провадження передані до Міжрайонного відділу ДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми).

Таким чином, у контексті спірних правовідносин колегія суддів вважає, що сама лише вказівка на місце проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для передачі виконавчого документа до іншого відділу ДВС, територіальний округ якого охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою. За описаної вище ситуації визначення місця виконання виконавчого документа щодо фізичної особи-боржника має відбуватися за зареєстрованим місцем її проживання, а будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким ЗУ «Про виконавче провадження» пов`язує місце виконання рішення суду.

У той же час, дійшовши правильного висновку про неправомірність дій державного виконавця стосовно передачі виконавчого документа до іншого відділу за місцем проживання боржника, суд першої інстанції безпідставно послався на ту обставину, що визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 01.06.2021 про передачу виконавчого провадження не відновить порушеного права заявника.

Винесення оскаржуваної постанови зумовило неодноразову передачу виконавчого провадження з одного ВДВС до іншого без достатньої підстави, що, у свою чергу, призвело до невиконання судового рішення протягом певного періоду, а отже, порушило право стягувача на ефективність і своєчасність виконання рішення суду.

Колегія суддів зважає на те, що наслідком скасування оскаржуваної постанови державного виконавця буде врегулювання питання територіальності під час виконання рішення та належне виконання органами ДВС рішення суду, яке набрало законної сили, за місцем реєстрації боржниці, що зобов`яже останню утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють таке виконання.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно указав на неправомірність дій державного виконавця, проте безпідставно визначив, що задоволення скарги НВ ТОВ «Агро-Інтер» на дії державного виконавця органу ДВС не призведе до відновлення порушеного права стягувача, а отже ухвалу суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України належить скасувати та задовольнити скаргу у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, з Міжрайонного відділу ДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) на користь НВ ТОВ «Агро-Інтер» належить стягнути 2 270 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Крім того, ухвалою Чернігівського районного суду від 13.09.2021 у задоволенні заяви представника заявника НВ ТОВ «Агро-Інтер» адвоката Васюка М.М. про ухвалення додаткового рішення було відмовлено.

Разом з тим, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції від 27.07.2021 скасуванню, що відповідно тягне за собою скасування ухвали місцевого суду про відмову у задоволенні заяви НВ ТОВ «Агро-Інтер» про ухвалення додаткового рішення.

Вбачається, що у своїй заяві НВ ТОВ «Агро-Інтер» просило стягнути на свою користь за рахунок бюджетних асигнувань Міжрайонного ВДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

У підтвердження понесених витрат заявником надано договір про надання правової допомоги № 51 від 04.06.2021, укладений між Адвокатським об`єднанням «ВР Партнерс» та НВ ТОВ «Агро-Інтер» (а.с. 152-156 т. 1), Додаток № 1 до Договору, згідно якого розмір гонорару є фіксованим та складає 20 000,00 грн (а.с. 157 т. 1), Акт наданих послуг згідно Договору (а.с. 158 т. 1), звіт про обсяг наданих послуг згідно Договору (а.с. 159 т. 1).

У своєму відзиві на заяву про відшкодування витрат на правову допомогу головний державний виконавець Пархомець А. просила відмовити НВ ТОВ «Агро-Інтер» у відшкодуванні витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, посилаючись на не співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката з складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 1, 8 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Ст. 452 ЦПК України передбачає, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З врахуванням критерію розумності та справедливості розміру витрат на правову допомогу, враховуючи принцип співмірності оплати послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом, з врахуванням заперечення державного виконавця про стягнення витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 20 000 грн, колегія суддів апеляційного суду вважає, що підлягає до стягнення за надання правничої допомоги в суді першої інстанції 5 000 грн, які слід стягнути з Міжрайонного ВДВС по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на користь НВ ТОВ «Агро-Інтер».

Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390, 452 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» задовольнити.

Ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2021 року та від 13 вересня 2021 року скасувати.

Скаргу Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) Пархомець Алесі Іванівни про передачу виконавчого провадження задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Пархомець Алесі Іванівни про передачу виконавчого провадження № 251101102 від 01 червня 2021 року.

Стягнути з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (14027, м. Чернігів, вул. Шевченка, 50а, ) на користь Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» (01023, м. Київ, вул. Л. Первомайського, буд. 11, ) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 03.11.2021.

Головуючий Судді :