ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м.Суми

Справа №591/1469/21

Номер провадження 22-ц/816/1180/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Северинової А.С., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 28 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду за допомогою засобів поштового зв`язку з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 11 липня 2012 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просить стягнути з нього заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 липня 2012 року, яка станом на 09 лютого 2021 року становить 16 936 грн 13 коп., з яких: 13 787 грн 84 коп. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. заборгованість за поточним тілом кредиту, 13 787 грн 84 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками, 3148 грн 29 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. нарахована пеня; 0 грн 00 коп. нараховано комісії.

Зарічний районний суд м. Суми рішеннямвід 26 травня 2021 року відмовив у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» за необгрунтованістю.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалите нове, яким позов задовольнити в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 25 000 грн. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування кредитним рахунком, на думку позивача, свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З банківської виписки чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах тощо, однак використані кредитні кошти банку не повернув.

Наголошує на тому, що суду було надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом з наказом про її затвердження.

Вважає доведеним укладення договору відповідачем у відповідності до ст. 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

Звертає увагу суду на те, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також, що він не знав умови кредитування. Розмір наявної заборгованості відповідачем не спростовано.

Вважає висновок суду про те, що заборгованість за договором у відповідача відсутня, оскільки сума внесених на погашення коштів перевищує суму фактично використаних коштів, таким що не відповідає умовам договору та вимогам ст. 534 та 1048 ЦК України.

Суд, здійснюючи перерахунок заборгованості, на думку позивача, порушив умови договору та вимоги ст. 534 ЦК України, проігнорував, що відповідач не звільняється від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом за ст. 1048 ЦК України.

Вважає, що суд не звернув уваги на те, що відповідачем не оспорювався факт погодження умов кредитування, у тому числі щодо порядку погашення заборгованості.

На думку позивача, обставини справи свідчать про те, що відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, в тому числі щодо сплати відсотків.

Суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі підлягає застосуванню ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Звертає увагу на те, що відповідачем не доведено факт належного виконання умов кредитного договору, зокрема, щодо сплати процентів, та повернення в повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, а тому на думку позивача, суд передчасно, з одних лише формальних міркувань та припущень відмовив у задоволенні позову.

Зазначає, що висновок суду про погашення заборгованості зроблений без урахування норм матеріального права та без повного встановлення обставин справи, з урахуванням преюдиційного значення встановлених судом обставин позбавляє позивача права на ефективний судовий захист, оскільки такий висновок позбавляє банк можливості стягнути з позичальника відсотки за ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України, право на які гарантовані законом, та які в даній справі судом не лише не стягувались, а й не визначалися.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування між ними кредитних правовідносин, а також обставини отримання ним кредитної картки та її наступного перевипуску. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2012 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розмір процентної ставки вказана заява не містить (а. с. 18).

На підтвердження своїх вимог банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані (а. с. 19-45).

Також позивачем було надано виписку з рахунку (а. с. 55-63).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу за кредитним договором було надано наступні кредитні картки №№: НОМЕР_1 (дата відкриття 26 січня 2007 року, термін дії 01/13); НОМЕР_2 (дата відкриття 09 січня 2013 року, термін дії 08/16); НОМЕР_3 (дата відкриття 28 жовтня 2013 року, термін дії 08/17); НОМЕР_4 (дата відкриття 19 січня 2016 року, термін дії 01/20); НОМЕР_5 (дата відкриття 31 січня 2020 року, термін дії 01/24) (а. с. 17).

Відповідно до розрахунку банку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 09 лютого 2021 року становить 16 936 грн 13 коп., з яких: 13 787 грн 84 коп. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. заборгованість за поточним тілом кредиту, 13 787 грн 84 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками, 3148 грн 29 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. нарахована пеня; 0 грн 00 коп. нараховано комісії (а. с. 9-15).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які банк послався як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, отримуючи 11 липня 2012 року кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та саме у зазначених в цих документах розмірах і порядку нарахування, що додані банком до позовної заяви. Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення вказаної заборгованості, оскільки сума сплачених відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором коштів фактично перевищила суму отриманих ним і використаних за кредитним договором кредитних коштів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Банк при зверненні до суду з даним позовом в підтвердження своїх вимог посилається, зокрема, на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як частину укладеного між сторонами кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач в суді першої інстанції заперечував проти позову з тих підстав, що позивач не довів існування кредитних відносин.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Зокрема, встановивши обставини того, що в Анкеті-заяві позичальника від 11 липня 2012 року процентна ставка не зазначена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Таким чином, враховуючи, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 липня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не оспорювався факт погодження умов кредитування, у тому числі щодо порядку погашення заборгованості є помилковими, оскільки відповідачем дана обставина заперечувалася.

Стосовно стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів зазначає наступне.

Банк при зверненні до суд з даним позовом, ставив питання, зокрема, про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13 787 грн 84 коп.

З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що банк нараховував відсотки за користування кредитними коштами. А починаючи з 01 листопада 2015 року погашав відсотки за рахунок тіла кредиту. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Отже банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок відсотків.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що фактично отримані та використані відповідачем кошти, повернуті в повному обсязі, відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Таким чином доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 травня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук