ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 88-ц/803/30/21 Справа № 182/1428/20 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 182/1428/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,в режимі відеоконференції, заяву ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що 11.03.1995 року сторони по справі уклали шлюб. В період зареєстрованого шлюбу, а саме 19.01.1999 року вони з відповідачем ОСОБА_2 , за спільні гроші, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Подружні відносини з дружиною не склались і їх шлюб було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний запис № 25 від 11.02.2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 . Відповідно до ч.1 статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Відповідач не визнає право позивача на 1/2 частину спірної квартири.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, понесені судові витрати стягнути з відповідача на його користь.

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, в обґрунтування якого зазначила, що 19.01.1999 року вона дійсно придбала квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу був оформлений на її ім`я тому, що кошти на придбання квартири у розмірі 1650 доларів США надали їй її батьки та бабуся. Кошти у батьків були у якості заощаджень, оскільки батько був ліквідатором на ЧАЕС і йому було надано наділ 1,0 га, як ліквідатору, і 0,6 га було у батьків як присадибна ділянка. Батьки проживали в с. Новопетрівка Запорізького району, Запорізької області і мали велике господарство, мали гужовий транспорт, коня, корів 2 шт., бик, телята, свиноматки, індики, гуси, кури, індокачки, птиці загалом було більше 3000 одиниць. Все вирощене у домашньому господарстві батьки реалізовували і складали кошти для того, аби позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , будучи у шлюбі, придбала собі квартиру. Бабуся отримувала компенсацію марками від Німеччини за примусові роботи в нациській Німеччині і складала їй для купівлі житла. До моменту покупки квартири у мами з господарства майже нічого не лишилось. До укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у них була усна домовленість, про яку знали всі члени родини та друзі, що при розлучені майно, придбане за кошти її батьків, залишається їй та їх синові, а вона, в свою чергу, не претендує на майно, яке є у її чоловіка, а саме на 1/2 частину квартири, приватизованої ОСОБА_1 під час шлюбу. Оскільки спірна квартира придбана за її особисті кошти, то спірна квартира є її особистою приватною власністю.

На підставі наведеного вище ОСОБА_2 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.02.2021 року, в якій виправлено описки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності та постановлено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 840 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261 грн. 20 коп.

Постановою Верховного Суду від 30.06.2021 року Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09.02.2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про компенсацію судових витрат на користь ОСОБА_4 за рахунок держави. В решті постанову Дніпровського апеляційного суду від 09.02.2021 року залишено без змін.

06 серпня 2021 року ОСОБА_2 подала до Дніпровського апеляційного суду заяву про перегляд Постанови Дніпровського апеляційного суду від 09.02.2021 року за нововиявленими обставинами, в обґрунтування якої зазначила, що суд першої інстанції відхилив її посилання, які були підтверджені письмовими поясненнями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про придбання спірної квартири за кошти батьків та бабусі, завірені Миколай-Пільською сільською радою, оскільки показання свідків у письмовому вигляді є недопустимими відповідно до ст. 78 ЦПК України. Заявник зазначає, що вона не є юристом і цього не знала, тому вважає, що виникли нововиявлені обставини про необхідність допиту свідків безпосередньо судом. Вказані свідки можуть надати суду пояснення з приводу походження коштів для придбання спірної квартири, що є істотною обставиною у цій справі, оскільки спростовує презумпцію спільної сумісної власності спірної квартири і підтверджує, що спірна квартира є її особистою приватною власністю.

Окрім того, апеляційним судом їй було роз`яснено, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову нею не оскаржувалось, однак вона не є юристом і не знала та не могла знати, що їй необхідно оскаржувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог.

Вважає, що висновки апеляційного суду, з якими погодився Верховний Суд, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався з моменту зміни у спірній квартирі замків за десять місяців до звернення до суду, а отже не пропустив строк позовної давності, не відповідають обставинами справи і не підтверджені жодними доказами. Дані обставини можуть бути спростовані поясненнями спільного сину сторін по справі ОСОБА_8 , а замки у спірній квартирі нею було змінено лише 17.07.2021 року.

Заявник була впевнена, що саме ОСОБА_1 повинен доводити час, з якого йому стало відомо про порушення його прав. З Постанови Верховного суду від 30.06.2021 року вона дізналась, що саме вона повинна була подавати докази пропуску строків позовної давності ОСОБА_1 , а тому строки для звернення із цією заявою до суду нею не пропущені.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_9 в режимі відеоконференції, які, кожен окремо, підтримали доводи заяви та просили її задовольнити, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Пунктом 1 частини 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду рішення, постанови або ухвали суду за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведеної норми процесуального права, до нововиявлених обставин належать матеріально-правові факти, на яких грунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними ознаками нововиявлених обставин є, по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Тобто, за своєю юридичною природою нововиявлені обставини є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які покладено в основу судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 06 лютого 2018 року № 816/4947/14, Постанові від 13 лютого 2018 року № 815/756/14, Постанові від 06 березня 2018 року у справі № 484/2634/14-а та Постанові від 14 травня 2019 року у справі № 826/14797/15.

До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другий критерій для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду становить доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43)).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка грунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також правова позиція суду в інших подібних справах. Вказане узгоджується зі правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 541/2460/16-ц

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі № 69529/01 "Праведная проти Росії" (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі № 19960/04 "Попов проти Молдови" (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру, (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами заявник посилається на те, що оскільки вона не є юристом, вона не знала про те, що письмові пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про придбання спірної квартири за кошти батьків та бабусі, завірені Миколай-Пільською сільською радою, є недопустимими відповідно до ст. 78 ЦПК України, не знала про те, що їй необхідно оскаржувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог та була впевнена в тому, що саме ОСОБА_1 повинен доводити час з якого йому стало відомо про порушення його права.

При цьому заявник вважає, що висновки апеляційного суду, з якими погодився Верховний Суд, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався з моменту зміни у спірній квартирі замків за десять місяців до звернення до суду, а отже не пропустив строк позовної давності не відповідають обставинами справи і не підтверджені жодними доказами. Дані обставини можуть бути спростовані їх спільним сином ОСОБА_10 , а замки у спірній квартирі нею було змінено лише 17.07.2021 року.

Оцінивши аргументи заявника та враховуючи вимоги закону, колегія судів вважає, що обставини, на які посилається заявник, а саме юридична необізнаність та незгода з висновком суду апеляційної інстанції про те, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався з моменту зміни у спірній квартирі замків за десять місяців до звернення до суду, не є нововиявленими в розумінні чинного законодавства, тобто не є істотними для справи обставинами.

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Більше того, жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (див. п.п. 51-52 рішення Суду у справі "Рябих проти Росії" від 24 червня 2003 року; ухвала Суду щодо прийнятності заяви N 62608/00 "Агротехсервіс проти України"; п.п. 42-44 рішення Суду у справі "Желтяков проти України" від 9 червня 2011 року).

Отже, процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та мають бути збалансовані з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Колегія суддів вважає, що обставини, які вказані заявником ОСОБА_2 не є нововиявленими, у розумінні ст.423 ЦПК України, оскільки вони не спростовують фактів, покладених в основу судового рішення, з наведених вище підстав ці обставини були досліджені під час апеляційного перегляду справи, тому суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за нововиявленими обставинами.

Керуючись ст.ст.259,367,374,375,429 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року відмовити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: