Провадження № 2/344/1578/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.

секретарів Довганич А.В., Сивухіної Ю.Ю., Підхомної Н.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 .

Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_6 . Після смерті батька позивачка дізналась, що за життя- ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько залишив заповіт на зовсім чужу людину відповідачку ОСОБА_4 . На момент смерті батька позивачка була непрацездатною дочкою ОСОБА_6 , пенсіонером, інвалідом 2 групи, тому вона подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса. Відповідачка не має право на спадкування, оскільки сприяла тому щоб батько не міг скасувати заповіт. Позивачка фактично за власні кошти купила спірне майно, провела ремонт та підготувала до жилого стану. Це було пов`язано з тим, що вона бажала доглядати за перестарілим батьком. Нерухоме майно було оформлено на батька. Позивач познайомила батька з відповідачкою, оскільки уклала усну домовленість про постачання відповідачкою батькові молочних продуктів. Протягом всього життя батька позивачка піклувалась про нього, надавала йому матеріальну допомогу. Під кінець життя батько захворів і йому було рекомендовано лягти в стаціонар, проте з невідомих причин і за поради відповідачки, яка працювала в Богородчанській районній лікарні, батько відмовився від госпіталізації. В тяжкому стані потрапив до лікарні № 1 в м. Івано-Франківську де і помер. Позивачка має підозри щодо не доброчесності відповідачки та бажання останньої заволодіти майном батька.

29 січня 2021 року відповідачка подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позов не визнає, оскільки ОСОБА_6 12.09.2019 року склав заповіт, яким заповів все майно саме відповідачці і в нього були на те підстави. Рідні діти ОСОБА_6 відмовились із ним спілкуватися та доглядати через бажання заволодіти його майном. 07.11.2008 року ОСОБА_6 був склав заповіт на користь сина ОСОБА_5 , але син не піклувався про батька, тому він його анулював і зазначив причини. За переконанням дочки ОСОБА_6 продав квартиру в Полтаві та садибу у с. Новоселівка і переїхав до Івано-Франківська. Дочка про батька не піклувалась тому і познайомила його з відповідачкою щоб приносила батьку молочні продукти. ОСОБА_6 мав погані стосунки з дочкою та її чоловік, які наполягали щоб батько квартиру подарував дочці, але ОСОБА_6 був вольовою людиною і змінив замки в квартирі щоб вони не змогли туди потрапити.

ОСОБА_6 був цивільним чоловіком відповідачки та понад 5 років постійно проживав з нею в АДРЕСА_1 . До квартри приїжджав рідко, щоб отримати пенсію. ОСОБА_6 та відповідачка уклали церковний шлюб 24.08.2018 року. Жодних підстав для усунення від спадкування представник позивача у позовній заяві не навів, а висловлює лише свої чи позивачки міркування, підозри. Жодних доказів перешкоджання скласти заповіт, внести до нього зміни, скасувати до позову не надано.

Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено ОСОБА_5 .

Представник позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому, просив позов задоволити. Позивачка в судові засідання не з`являлась, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх вимог позивачка суду не надала.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав клопотання про відкладення розгляду справи, але в наступні засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомив.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав покази в яких зазначив, що ОСОБА_9 останні 5 років жив з ОСОБА_4 в селі Хмелівка в Богородчанському районі. Дочка та син ОСОБА_5 не хотіли його доглядати, оскільки батько не переписав на них квартиру. 21 травня 2020 року свідок відвозив ОСОБА_6 до лікарні, оскільки йому було зле і ніхто не хотів везти. За обстеження в лікарні в Богородчанах домовилась ОСОБА_4 , оскільки вона там працювала. Потім він поїхав до Івано-Франківська і вже тоді викликав швидку та поїхав до лікарні в місті. ОСОБА_6 розказував свідку, що дочка дочка забрала його з Полтави та переконала купити квартиру в Івано-Франківську. Квартиру купила дочка за грошві ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні дала покази в яких зазначила, що ОСОБА_3 вона не знає, бачила одного разу, ОСОБА_4 є її сусідкою, ОСОБА_6 вона знала, оскільки той проживав разом з ОСОБА_4 в селі до смерті. Ніхто ОСОБА_6 не примушував жити з ОСОБА_4 . З дочкою ОСОБА_9 не спілкувався і через це дуже сумував.

Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.21).

12 вересня 2019 року ОСОБА_9 склав заповіт, яким все майно, що буде належати йому на час смерті він заповів ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є інвалідами третьої та другої групи інвалідності та подали заяви про прийняття спадщини, оскільки мають право на обов`язкову частку у спадщині.

ОСОБА_4 також подала заяву про прийняття спадщини за повітом після смерті ОСОБА_6 .

На час смерті ОСОБА_6 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 (а.с.12-13).

Представник позивача в позовній заяві стверджує, що в позивачки є сумніви щодо дійсності заповіту, волі ОСОБА_6 на складання такого заповіту, а також є побювання, що відповідачка перешкоджала ОСОБА_6 змінити чи скасувати заповіт на користь ОСОБА_4 .

Але, жодних доказів на підтвердження своїх тверджень, сумнівів представник позивача суду не надав.

Як вбачається із копії свідоцтва таїнства подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_4 уклали церковний шлюб (а.с.54).

Із показів свідків вбачається, що вони проживали разом в с. Хмелівка Богородчанського району, отже, не були чужими людьми, як вказує представник позивача.

Позивачка стверджує, що вона придбала спірну квартиру, але не надає доказів на підтвердження своїх слів.

Як вбачається із договорів купівлі-продажу, ОСОБА_6 продав свою квартиру у м. Полтава та земельну ділянку в Полтавській області та купив квартиру в м. Івано-Франківську (а.с.191, 194).

Також представник позивача в позові зазначає, що її батько не погодився на госпіталізацію як захворів через пораду відповідачки.

Але, як вбачається із показів свідка та матеріалів справи 22.05.2020 року ОСОБА_6 звернувся до Богородчанської районної лікарні, пройшов обстеження, після чого йому було рекомендовано госпіталізацію. ОСОБА_6 в то й же день поїхав до Івано-Франківська та швидкою допомогою був госпіталізований до лікарні № 1 в м. Івано-Франківську.

Доказів того, що відповідачка якимось чином перешкоджала госпіталізації ОСОБА_6 представником позивача суду не надано.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За змістом ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Тобто положення частини другої статті 1224 ЦК України необхідно розуміти так, що підстави для усунення спадкоємця за заповітом чи за законом від права на спадкування через умисні дії, в результаті яких збільшилася їхня частка у спадщині, може виникнути лише тоді, коли така особа перешкоджала спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті.

Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині (постанова ВС у справі № 320/2176/17-ц від 24.09.2020 року).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, позивач не надала належних та допустимих доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що ОСОБА_4 , маючи на меті отримати спадкове майно, умисно перешкоджала ОСОБА_6 скасувати заповіт або внести зміни до нього.

Сам по собі факт наявності у заповідача захворювання не є достатнім доказом його фізичної неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення чи скасування заповіту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку мають бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги. Між іншим, різноманітність аргументів. Які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статі 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За наведених обставин позов не підлягає до задоволення, позовні вимоги є необґрунтовані.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивача звільнено від сплати судових витрат, представник відповідача не надав доказів понесення судових витрат, тому підстав для розподілу судових витрат на даний час немає.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 1216, 1217, 1223, 1224 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бабій О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 27 липня 2021 року.