Справа № 645/839/20
Провадження № 2/645/153/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Бабкової Т.В.,

при секретарі судових засідань - Малій О.Л.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Бакшеєвої А.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом припинення права користування житловим приміщенням та виселення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд: усунути перешкоди у користуванні ним житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на йому праві власності, шляхом припинення права ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користування квартирою АДРЕСА_1 , а також виселити ОСОБА_2 та будь - яких осіб, що проживають за даною адрескою без реєстрації з житлового приміщення - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне житлове приміщення, квартира АДРЕСА_1 належить йому на прпавівласності на підставі договору купівлі - продажу від 28.08.2002 року. 14.07.2007 року позивач зареєстрував шлюб із відповідачем. Від даного шлюбу у подружжя народилась дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після реєстрації шлюбу, відповідач переїхала проживати до чоловіка де й була зареєстрована. Після народження у даному житловому приміщенні зареєстрований їх син. Сімейне життя з відповідачем не склалось. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач разом із малолітнім сином залишилась проживати у спірному житловому приміщенні, сам позивач вимушений був переїхати та винаймати житло. Згодом позивач створив іншу родину. 20.07.2019 року між ним та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Від даного шлюбу в них народилась дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Подружжя на даний час винаймає житло разом із дитиною. Відповідачка також створила родину з іншим чоловіком, який проживає у квартирі позивача. Крім того, позивач дізнався, що відповідач тривалий час не сплачує за комунальні послуги. Позивач вважає, що у зв`язку з припиненням між сторонами шлюбних відносин, право відповідача на користування належним йому нерухомим майном підлягає припиненню на підставі ст. 406 ЦПК України.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вказавши, що квартира належить йому особисто, придбана за гроші його батьків. Вказав, що дозвіл на проживання відповідачки у спірній квартирі та її реєстрацію він надав ще коли вони не були у шлюбі, оскільки вони співмешкали та відповідачці потрібна була реєстрація у м.Харкові. Після розірвання шлюбу він із новою сім`єю винаймає житло. Позивач визнає, що на теперішній час ОСОБА_2 виселилася з квартири в добровільному порядку. В квартирі відсутні будь-які речі взагалі. Проте , у добровільному порядку вона відмовляється знятися з реєстраційного обліку за адресою розташування спірної квартири. Також позивач зазначив, що він не заперечує проти права їх сина ОСОБА_6 на проживання у даній квартирі, однак переоформлювати на нього право власності на дану квартиру наміру не має. На теперішній час позивач бажає використовувати належну йому квартиру для власного проживання там із родиною. Також зазначив, що за час проживання у квартирі відповідачки виникли великі борги за комунальні послуги, оскільки відповідач тривалий період часу за них не сплачувала.

Представник позивача адвокат Бакшеєва А.В. під час розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі, пояснивши судові, що хоча відповідачка у добровільному порядку виселилася із квартири, однак маючи зареєстроване право на користування даним житловим приміщенням може в будь-який час повернутись та проживати у квартирі. Вважає, що після розірвання шлюбу, її право на користування житловим приміщенням, як члена сім`ї власника, на його вимогу підлягає припиненню на підставі ст. 406 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи пояснила судові, що дійсно виселилась зі спірної квартири у добровільному порядку 12.07.2021 року разом із сином, віддавши позивачу ключі. Однак, заперечувала проти позову, зазначивши, що під час розлучення позивач вказував, що він у порядку розподілу майна подружжя забирає автомобіль та комп`ютер, а їм із сином залишається квартира. Позову про розподіл майна подружжя вона не подавала. Підтвердила, що квартира була придбана батьками позивача та зазначила, що у зв`язку з фінансовими труднощами вона тривалий період часу не сплачує за комунальні послуги. Крім того, відповідач вказала, що вона не бажає зніматись з реєстраційного обліку у спірній квартирі, оскільки їй ніде прописуватись та вона бажає, щоб колишній чоловік переписав частину квартири на їх спільного сина.

16.03.2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду письмові заперечення на позовну заяву в яких вона заперечувала проти позову, посилаючись на наступне. Шлюбно-сімейні відносини між нею та позивачем фактично припинені у 2016 році, коли позивач пішов з родини та почав проживати окремо. Рішенням суду про розірвання шлюбу було вказано, що їх спільна дитина ОСОБА_3 залишається після розірвання шлюбу проживати разом із матір`ю. Відповідач також зазначила, що у період шлюбу позивачем був придбаний автомобіль у кредит, частина якого сплачена у період шлюбу. Вказаний автомобіль знаходиться у користуванні позивача. Між подружжям існувала домовленість, що відповідач проживатиме у спірній квартирі до повноліття сина, оскільки вона не має іншого житла, виселитись їй нема куди. Вважає, що сервітут не припинений та своє право на користування квартирою вона не втратила.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 28.08.2002 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту на вказане житло, квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 16,9 кв.м.

Відповідно до свідоцтва ро шлюб, серії НОМЕР_1 , 14.12.2007 року укладений шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 3352. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінене на « ОСОБА_2 ».

У період шлюбу у сторін по справі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В подальшому відповідачка ОСОБА_2 уклала шлюб та набула прізвище " ОСОБА_2 ".

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , 20.07.2019 року зареєстрований шлюбу між гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис № 491. Після реєстрації шлюбу, прізвище дружини змінено на ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 , у подружжя народилась дитина - ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.03.2020 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

ЖК УРСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 вселилася до спірного житлового приміщення, як член сім`ї власника квартири. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду сторони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю та відповідачка є членом сім`ї позивача суду не надано. Навпаки, судовим розглядом встановлено протилежне, а саме, що позивач та відповідачка уклали нові шлюби з іншими особами, з якими ведуть спільне сімейне господарство, відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, сімейними зв`язками, спільним побутом, бюджетом не пов`язані.

З огляду на наведене, право відповідача ОСОБА_2 на користування спірною квартирою підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зробив й Верховний Суд України у постанові № 6-158цс14, від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 14-298цс19 від 21.08.2019 року.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на йому праві власності, шляхом припинення права ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Що стосується позовної вимоги про виселення ОСОБА_2 та будь - яких осіб, що проживають за даною адрескою без реєстрації з житлового приміщення - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено у ході розгляду прави, під час перебування цивільної справи в провадженні суду, змінились обставини, які стали підставою для заявлення такої вимоги, а саме: відповідач ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком та сином у добровільному порядку виселились спірного житлового приміщення. Вказані обставини визнані учасниками справі та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що після відкриття провадження по справі перестав існувати предмет позову в частині виселення відповідача та інших осіб зі спірного житлового приміщення, що є підставою для відмови у позові в цій частині.

Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 13, 76-80, 133, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом припинення права користування житловим приміщенням та виселення - задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на йому праві власності шляхом припинення права ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 03.11.2021 року.

Суддя Т.В. Бабкова