Постанова

Іменем України

07 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 2-13/11

провадження № 61-12149св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов Павло Валерійович, на постанову Київського апеляційного суду від 23 червня

2021 року в складі колегії суддів Іванової І. В., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2005 року ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_10 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернувся в суд з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, до ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління юстиції

у місті Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, Третя Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності, розподіл домоволодіння в натурі.

У лютому 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, до

ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діє в своїх

інтересах та інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про поділ домоволодіння в натурі.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2006 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 08 квітня 2016 року вказані позови роз`єднано в самостійні провадження.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 16 лютого

1959 року ОСОБА_12 була надана для індивідуальної забудови земельна ділянка площею 0,06 га на АДРЕСА_1 ,

а 26 березня 1959 року зазначена земельна ділянка була відведена йому

в натурі, про що був складений акт та план індивідуальної забудови.

За вказаною вище адресою за кошти ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які

є братом та сестрою, було побудовано будинок з господарськими спорудами. ОСОБА_12 не заперечував обставин будівництва спірного будинку за спільні кошти, тому подарував ОСОБА_13 1/3 частину зазначеного домоволодіння. На початку будівництва вказані особи хотіли збудувати одноповерховий будинок житловою площею 60 кв. м, проте у подальшому вони побудували двоповерховий будинок житловою площею 105,3 кв. м,

з яких ОСОБА_12 - 64,8 кв. м, а ОСОБА_13 - 40,5 кв. м. Вказаний будинок прийнятий до експлуатації 28 серпня 1984 року. З часу прийняття будинку в експлуатацію співвласники цього будинку визнавали частки один одного та користувалися цим майном (кожен своєю часткою).

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після якої прийняла ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями якого за заповітом є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 .

ОСОБА_1 вказувала, що їй належить 1/3 вказаного домоволодіння, проте сторони не можуть дійти згоди щодо користування спірним майном, тому вона хоче виділити в натурі належне їй майно. Зазначала, що відповідачі перешкоджають їй користуватися господарськими спорудами та другим поверхом будинку, вважаючи це майно особистою власністю. Також вказувала, що спільне володіння спірним майном

є неможливим, оскільки між сторонами постійно виникають конфліктні ситуації з цього питання.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 , з урахуванням

уточнених позовних вимог, просила поділити домоволодіння

АДРЕСА_1 , загальною площею 189,9 кв. м, житловою площею 105,3 кв. м, між співвласниками у натурі; виділити їй 1/3 частину домоволодіння, яка складається з наступних приміщень відповідно до

даних технічного паспорту: коридора № 1-1 площею 4,1 кв. м, кухні № 1-2

площею 8,1 кв. м, житлової кімнати № 1-3 площею 16,4 кв. м, житлової кімнати № 1-4 площею 7,8 кв. м, ванної кімнати № 1-5 площею 4,3 кв. м та приміщення мансарди, яке складається з: житлової кімнати № 3-3 площею 16,3 кв. м, а всього загальною площею 57 кв. м, житловою площею 40,5 кв. м,

а також 1/3 частину споруд № 1-3; виділити відповідачам у натурі у порядку поділу домоволодіння належні їм 2/3 частини, які складаються з наступних приміщень: коридора № 2-1 площею 5,7 кв. м, коридора № 2-2 площею

5,7 кв. м, житлової кімнати № 2-3 площею 11 кв. м, житлової кімнати № 2-4 площею 19,4 кв. м, житлової кімнати № 2-5 площею 9,6 кв. м, кухні № 2-6 площею 9,2 кв. м, санвузла № 2-7 площею 4,1 кв. м та частину мансарди, яка складається з наступних приміщень: кухні № 3-1 площею 6,7 кв. м, житлової кімнати № 3-2 площею 19,6 кв. м, ванної кімнати № 3-4 площею 4,1 кв. м, прихожої № 3-5 площею 8,9 кв. м, житлової кімнати № 3-6 площею 5,2 кв. м,

а всього загальною площею 109,2 кв. м, житловою площею 64,8 кв. м, а також сарай літ. «Б» та погреб під ним, сарай літ. «Г» та погреб під ним, вбиральню літ. «В», 2/3 частини споруд № 1-3.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій за результатом розгляду позовних вимог і мотиви їх ухвалення

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року, з урахуваннях ухвали цього ж суду про виправлення описки від 19 вересня 2016 року, позов задоволено частково.

Розділено домоволодіння АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 у натурі 1/3 частину домоволодіння

АДРЕСА_1 , яка складається з наступних приміщень: коридора № 1-1 площею 4,1 кв. м, кухні № 1-2 площею 8,1 кв. м, житлової кімнати № 1-3 площею 16,4 кв. м, житлової кімнати № 1-4 площею 7,8 кв. м, ванної кімнати № 1-5 площею 4,3 кв. м, приміщення мансарди

№ 3-3 площею 16,3 кв. м.

Виділено ОСОБА_10 та ОСОБА_3 у натурі 2/3 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які складаюся

з наступних приміщень: коридора № 2-1 площею 5,7 кв. м, коридора № 2-2 площею 5,7 кв. м, житлової кімнати № 2-3 площею 11 кв. м, житлової кімнати № 2-4 площею 19,4 кв. м, житлової кімнати № 2-5 площею 9,6 кв. м, кухні

№ 2-6 площею 9,2 кв. м, санвузла № 2-7 площею 4,1 кв. м та частини мансарди, яка складається з приміщень: кухні № 3-1 площею 6,7 кв. м, житлової кімнати № 3-2 площею 19,6 кв. м, ванної кімнати № 3-4 площею

4,1 кв. м, прихожої № 3-5 площею 8,9 кв. м, житлової кімнати № 3-6 площею 5,2 кв. м, а всього загальною площею 109,2 кв. м, з якої житловою площею 64,8 кв. м, а також сарай літ. «Б» та погреб під ним, сарай літ. «Г» та погреб під ним, вбиральню літ. «В», 2/3 частини споруд № 1-3.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_10 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 11 497 грн.

У задоволенні позову до ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності 1/3 частина спірного домоволодіння відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_13 , якій належала на праві власності 1/3 частина спірного майна на підставі договору дарування від 04 грудня 1963 року, укладеного між останньою і ОСОБА_12 . Разом з тим, власниками інших 2/3 частин указаного домоволодіння є лише ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , які прийняли спадщину за заповітом після ОСОБА_12 , оскільки

ОСОБА_4 відмовилася від права на спадкування за заповітом. Отже, спірне майно підлягає поділу між його співвласниками з урахуванням висновків проведеної у справі судової експертизи.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва

від 27 вересня 2016 року покладено за рахунок ОСОБА_1 судові витрати по справі, з яких: 37 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; 974,40 грн судового збору за звернення до суду.

Додаткове рішення мотивоване тим, що, вирішуючи спір по суті, місцевим судом не вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року в справі № 758/7664/16-ц встановлено, що видане ОСОБА_1 свідоцтво про

право на спадщину за заповітом від 02 жовтня 2004 року не

враховує дійсний розмір успадкованого нею нерухомого майна -

квартири АДРЕСА_2 . Крім того, вказане

свідоцтво визнано недійним зазначеною постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року в справі № 758/7664/16-ц, тому

ОСОБА_1 не має права на виділення 1/3 частини спірного домоволодіння. Апеляційний суд у справі № 758/7664/16-ц визнав за ОСОБА_3 та ОСОБА_10 як спадкоємцями померлого

ОСОБА_12 право власності по 1/2 частині за кожною на спірне домоволодіння, а за ОСОБА_1 право власності на квартиру № 1 у цьому домоволодінні.

Короткий заяви про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня

2020 року за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувану постанову від 19 жовтня 2020 року, апеляційний суд виходив з преюдиційних фактів, встановлених постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі

№ 758/7664/16-ц.

Проте, постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року вищевказану постанову суду апеляційної інстанції від 12 серпня 2020 року у справі

№ 758/7664/16 скасовано, рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року залишено в силі. Вказаним рішенням місцевого суду у справі № 758/7664/16 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_12 , правонаступником якого є ОСОБА_10 і ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва, виданого ОСОБА_1 ,про право на спадщину на 1/3 домоволодіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Зазначає, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України, оскільки скасовано судове рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. Також вказувала про встановлення постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року наступних фактів: висновки місцевого суду у справі № 758/7664/16 щодо правомірності успадкування ОСОБА_1 1/3 частини спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_13 є правильними, тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 жовтня 2014 року; відсутність у матеріалах справи письмової згоди співвласників будинку ( ОСОБА_14 і ОСОБА_13 ) на створення спільної власності на будинок із ОСОБА_4 та

ОСОБА_6 свідчить про недоведеність останніми факту будівництва мансардного поверху за власні кошти.

Заявник вважає, що висновки та мотиви оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року ґрунтуються на скасованому судовому рішенні та протирічать висновкам суду касаційної інстанції у справі № 758/7664/16, тому така постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила скасувати постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року, ухвалити нове судове рішення, яким апеляційні скарги ОСОБА_10 і ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Короткий зміст постанови апеляційного суду за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року задоволено.

Скасовано постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року та ухвалено нове судове рішення.

Апеляційні скарги ОСОБА_10 і ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судове рішення, про перегляд якого подано позивачем заяву, обґрунтоване постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі

№ 758/7664/16-ц, яка у подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року, тому наявні правові підстави для перегляду постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у цій справі за нововиявленими обставинами.

Спірні приміщення, які входять до спадкової маси, підлягають поділу в натурі між сторонами.

Доводи апеляційних скарг про те, що приміщення переобладнаного горища - мансарди, будувалося виключно ОСОБА_15 , тому це приміщення

чи його частина не може входити до спадкової маси ОСОБА_13 та,

відповідно, не охоплюються свідоцтвом про право на спадщину за

заповітом на 1/3 частину спірного домоволодіння, виданого на ім`я ОСОБА_1 , спростовуються рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року у справі

№ 758/7664/16-ц, яке набрало законної сили та яким встановлено, що все домоволодіння АДРЕСА_1 , включаючи приміщення мансарди, з технічними параметрами відповідно до технічного паспорту на спірне домоволодіння від 13 липня 1984 року будувалося співзабудовниками: ОСОБА_15 і ОСОБА_13 , протягом 1959-1984 років та належало останнім на праві спільної часткової власності - 2/3 частини та 1/3 частина, відповідно. Право спільної часткової власності забудовників на спірне домоволодіння, завершене будівництвом, виникло з 28 серпня

1984 року. ОСОБА_1 правомірно успадкувала 1/3 частину спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_13 , тому підстави для визнання недійсним зазначеного свідоцтва відсутні.

Таким чином, позивач має право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння, тому її вимоги, з урахуванням фактичних обставин справи,

є обґрунтованими.

Доводи відповідачів щодо невірного способу поділу спірного домоволодіння не заслуговують на увагу, оскільки, обираючи варіанти поділу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з експертного висновку від 02 березня

2010 року.

Обраний судом першої інстанції варіант поділу спірного домоволодіння

є максимально наближеним до ідеальних часток. Так, виділена позивачу

в натурі частка спірного домоволодіння становить 32/100 частин зазначеного майна, а розмір ідеальної частки позивачки становить

1/3 частину, а також повністю відокремлює співвласників будинку, цей варіант узгоджується з погодженим проектом влаштування сходів на мансардний поверх. Обраний судом варіант розділу спірного домоволодіння в натурі не вимагає від відповідачів матеріальних затрат. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, технічно не існує іншого варіанту розподілу спірного домоволодіння в натурі.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на пункт 4 частини

другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), зазначає, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції відхилив клопотання про призначення додаткової судової

будівельно-технічної експертизи та відмовив у з`ясуванні обставин, на які посилалися відповідачі в апеляційних скаргах. Апеляційний суд також порушив частину п`яту статті 423 ЦПК України та вийшов за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядалося, розглянув інші вимоги або інші підстави позову, а не лише заяви про перегляд за нововиявленими обставинами. Суд апеляційної інстанції безпідставно надав перевагу доводам позивача, позбавивши відповідачів процесуальних прав, встановлених статтею 365 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судового рішення.

Представник ОСОБА_10 вказував, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах: Верховного Суду від 03 червня 2020 року

у справі № 384/407/17 (провадження № 61-48039св18) та від 30 вересня

2020 року у справі № 275/540/15 (провадження № 61-41366св18); постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15. Також апеляційний суд не врахував висновки, викладені в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у справі від 30 жовтня 2013 року № 6-28013св13 та від 30 липня 2014 року

у справі № 6-20360св14.

Касаційна скарга ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив

у призначенні повторної експертизи. Проведені у справі експертизи не відповідають фактичним обставинам, тому апеляційний суд безпідставно взяв до уваги їхні висновки. Апеляційний суд не встановив фактичні обставини справи та вийшов за межі розгляду апеляційної скарги. На даний час у спірному будинку існують три відокремлені квартири, які належать трьом окремим співвласникам будинку, кожному з яких належить по

1/3 частині будинку. При цьому, збільшення площі квартири позивача, відповідно до рішення суду, здійснюється виключно за рахунок площі належної ОСОБА_10 квартири, що призведе до нового спору в зв`язку

з безпідставним зменшенням частки останньої. Кімната мансарди, частину якої суд фактично передає у власність позивачу, відокремлена від приміщень останнього, вони не мають спільних проходів, перебувають на різних поверхах будинку, їх об`єднання неможливо без втручання у несучі конструкції будинку.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чучковська А. В., подала до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якій просила постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вона

є законною та обґрунтованою.

Вказувала, що суди правильно встановили фактичні обставини, а також розділили спірне домоволодіння з урахуванням часток сторін у спірному майні з урахуванням висновків проведених у справі судових експертиз. Відповідачі під час розгляду справи в суді першої інстанції не подавали клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи, а також не надали суду альтернативних експертних висновків. При цьому, відповідачі не обґрунтували, що висновок судової експертизи від 02 березня 2010 року

є неповним, необґрунтованим або суперечливим.

Інші учасники справи відзиви на касаційні скарги не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга ОСОБА_3 до Верховного Суду подана 13 липня

2021 року.

Касаційна скарга ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., до Верховного Суду подана 19 липня 2021 року.

Ухвалами Верховного Суду від 09 серпня 2021 року та від 16 вересня

2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що рішенням Виконавчого комітету Подільської районної ради депутатів трудящих міста Києва від 16 лютого 1959 року № 111 ОСОБА_12 була надана земельна ділянка на

АДРЕСА_1 площею 0,06 га для індивідуальної забудови.

Зазначена земельна ділянка 26 березня 1959 року була відведена ОСОБА_12 у натурі, про що був складений акт та план індивідуальної забудови.

ОСОБА_12 08 квітня 1959 року уклав з органами місцевого самоврядування договір від 08 квітня 1959 року № 2558 про надання

у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від одної до п`яти включно. За умовами цього договору

ОСОБА_12 зобов`язався збудувати кам`яний одноквартирний будинок житловою площею 60 кв. м на три кімнати. По завершенню будівництва, зведені на земельній ділянці споруди вступають до експлуатації та стають особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів трудящих до повної готовності зведених споруд, що оформлюється актом комісії.

Рішенням Виконавчого комітету Подільської райради депутатів

трудящих від 21 жовтня 1963 року № 997 дозволено ОСОБА_12 подарувати своїй сестрі ОСОБА_13 1/3 частину недобудованого будинку на АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що згідно з договором на право забудови від 08 квітня 1959 року № 2558 домоволодіння на АДРЕСА_1 належить

ОСОБА_12 , будинок має 60 % готовності (збудована одна кімната

і кухня). ОСОБА_12 звернувся до вказаного виконавчого комітету

з проханням дозволити йому подарувати 1/3 частину недобудованого будинку сестрі ОСОБА_13 , яка проживає і прописана постійно на

АДРЕСА_4 як піднаймач. ОСОБА_13 своїми коштами допомагає ОСОБА_12 у будівництві будинка.

ОСОБА_12 04 грудня 1963 року подарував ОСОБА_13 1/3 частину вказаного недобудованого будинку готовністю 60 %, про що було укладено відповідний правочин. Згідно з умовами договору дарування від 04 грудня

1963 року майбутній житловий будинок повинен бути одноповерховий на три кімнати з однією кухнею. Також у вказаному договорі зазначено, що обдарована ОСОБА_13 бере на себе зобов`язання по будівництву цього будинку.

Київське міське бюро технічної інвентарізації 14 жовтня 1976 року склало технічний паспорт, відповідно до якого спірний житловий будинок був одноповерховий та складався з двох окремих квартир загальною площею 101,1 кв. м, житловою площею 64,2 кв. м. Так, квартира № 1 складалася

з коридору площею 4,1 кв. м, кухні площею 8,1 кв. м та двох житлових кімнат площею 16,4 кв. м і 7,8 кв. м, всього площею 36,4 кв. м, житловою площею 24,2 кв. м. Квартира № 2 складалася з двох коридорів площею по 5,7 кв. м кожний, трьох житлових кімнат площею 11 кв. м, 19,4 кв. м та 9,6 кв. м, кухні площею 9,2 кв. м, санвузла площею 4,1 кв. м, всього площею 64,7 кв. м, житловою площею 40 кв. м.

Київське міське бюро технічної інвентарізації 20 липня 1978 року склало технічний паспорт на вищевказаний будинок, відповідно до якого крім приміщень першого поверху в будинку вже був облаштований мансардовий поверх, в якому побудовано приміщення кухні № 3-1 площею 6,7 кв. м і три житлові кімнати, приміщення № 3-2 площею 19,6 кв. м, приміщення № 3-3 площею 16,3 кв. м, приміщення ванної кімнати № 3-4 площею 4,1 кв. м, приміщення столової № 3-5 площею 8,9 кв. м, приміщення житлової кімнати № 3-6 площею 5,2 кв. м.

Київське міське бюро технічної інвентарізації 13 липня 1984 року склало технічний паспорт на зазначений будинок, відповідно до якого він був побудований ОСОБА_12 і ОСОБА_13 та на час прийняття

в експлуатацію складався з двох квартир. До квартири № 1 входять приміщення: коридору № 1-1 площею 4,1 кв. м, кухні № 1-2 площею 8,1 кв. м, житлової кімнати № 1-3 площею 16,4 кв. м, житлової кімнати № 1-4 площею 7,8 кв. м та ванної кімнати № 1-5 площею 4,3 кв. м, загальною площею

40,7 кв. м, житловою площею 24,2 кв. м. Квартира № 2 складалася

з коридора № 2-1 площею 5,7 кв. м, коридора № 2-2 площею 5,7 кв. м, житлової кімнати № 2-3 площею 11 кв. м, житлової кімнати № 2-4 площею 19,4 кв. м, житлової кімнати № 2-5 площею 9,6 кв. м, приміщення кухні № 2-6 площею 9,2 кв. м, приміщення санвузла № 2-7 площею 4,1 кв. м, загальна площа 64,7 кв. м, житлова площа 40 кв. м. Мансарда складалася

з: приміщення № 3-1 площею 6,7 кв. м, житлової кімнати № 3-2 площею

19,6 кв. м, приміщення житлової кімнати № 3-3 площею 16,3 кв. м, приміщення ванної кімнати № 3-4 площею 4,1 кв. м, приміщення прихожої

№ 3-5 площею 8,9 кв. м, приміщення житлової кімнати № 3-6 площею

5,2 кв. м, всього по мансардовому поверху загальна площа складає

60,8 кв. м, житлова площа - 41,1 кв. м.

На підставі вказаного технічного паспорту та правовстановлюючих документів на виділення земельної ділянки, дозволу на будівництво та договору дарування було складено акт прийому в експлуатацію індивідуального домоволодіння АДРЕСА_1 , згідно з яким вказаний житловий будинок забудовників ОСОБА_12 та ОСОБА_13 прийнято в експлуатацію.

Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів міста Києва від 28 серпня 1984 року № 1000 затверджено акт прийняття будинку до експлуатації на АДРЕСА_1 , який будувався ОСОБА_12 і ОСОБА_13 протягом 1959-1984 років та складається з будинку в один поверх з мансардою, містить дві квартири та має загальну площу 166,2 кв. м, з яких житлова площа 105,3 кв. м.

Київське міське бюро технічної інвентаризації 24 вересня 1984 року видало ОСОБА_12 реєстраційне посвідчення, згідно з яким останньому на праві особистої власності належить 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Аналогічне реєстраційне посвідчення на 1/3 частину спірного домоволодіння було видане ОСОБА_13 .

Відповідно до технічного паспорта, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації міста Києва від 15 лютого 2002 року, будинок АДРЕСА_1 є двоповерховим, має загальну площу 182,2 кв. м, житлову площу 105,3 кв. м, підсобні приміщення площею

60,9 кв. м, площа приміщень, які не враховані в загальну площу, 15 кв. м,

з яких станом на 15 жовтня 2004 року 2/3 частин належить ОСОБА_12 , а 1/3 частина належить ОСОБА_1

ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя склала заповіт

від 26 листопада 2002 року, яким заповіла належну їй на праві власності

1/3 частину спірного домоволодіння ОСОБА_1

Державний нотаріус Третьої Київської нотаріальної контори 02 жовтня

2004 року видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . У свідоцтві зазначено, що житловий будинок цегляний, позначений на плані літ. «А», має житлову площу 105,3 кв. м. Біля будинку знаходяться надвірні будівлі та споруди: сарай з погребом літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай з погребом літ. «Г», спорудження № 1-3, І. Також зазначено, що 1/3 житлового будинку належала спадкодавцю на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою 04 грудня 1963 року.

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцями

є ОСОБА_10 і ОСОБА_3 , які подали заяви про прийняття спадщини, що підтверджується спадковою справою, заведеною нотаріусом 10 жовтня 2014 року. Разом з тим, ОСОБА_4 відмовилась від спадкового майна на користь ОСОБА_10 .

За життя, у січні 2006 року, ОСОБА_12 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , який після його смерті підтримували спадкоємці: ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на 1/3 домоволодіння та визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року у справі № 758/7664/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_12 , правонаступником якого є ОСОБА_10 і ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва, виданого ОСОБА_1 ,про право на спадщину на 1/3 домоволодіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року скасовано та ухвалено у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_12 , правонаступниками якого є ОСОБА_10 і ОСОБА_3 , задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом

від 02 жовтня 2004 року, видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Марущак С. В.

Визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_10 право власності по 1/2 частині за кожною у домоволодінні на АДРЕСА_1 , яка складається з наступних приміщень: коридора № 2-1 площею 5,7 кв. м, коридора № 2-2 площею 5,7 кв. м, житлової кімнати № 2-3 площею 11 кв. м, житлової кімнати № 2-4 площею 19,4 кв. м, житлової кімнати № 2-5 площею 9,6 кв. м, кухні № 2-6 площею 9,2 кв. м, санвузла № 2-7 площею 4,1 кв. м та мансарди, яка складається з приміщень: кухні № 3-1 площею 6,7 кв. м, житлової кімнати № 3-2 площею 19,6 кв. м, житлової кімнати № 3-3 площею 16,3 кв. м, ванної кімнати № 3-4 площею 4,1 кв. м, прихожої № 3-5 площею

8,9 кв. м, житлової кімнати № 3-6 площею 5,2 кв. м, а також сарая літ. «Б»

з погребом під ним, сарая літ. «Г» з погребом під ним, вбиральня літ. «В», паркана, воріт, хвіртки, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру

АДРЕСА_2 , яка складається

з наступних приміщень: коридора № 1-1 площею 4,1 кв. м, кухні № 1-2 площею 8,1 кв. м, житлової кімнати № 1-3 площею 16,4 кв. м, житлової кімнати № 1-4 площею 7,8 кв. м, ванної кімнати № 1-5 площею 4,3 кв. м.

Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року скасовано та залишено в силі рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року у справі № 758/7664/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що все домоволодіння АДРЕСА_1 , включаючи приміщення мансарди, будувалося співзабудовниками ОСОБА_15

і ОСОБА_13 протягом 1959-1984 років та належить останнім на праві

спільної часткової власності в частках: 2/3 частини та 1/3 частина,

відповідно. Право спільної часткової власності забудовників на спірне

домоволодіння, завершене будівництвом, виникло з 28 серпня 1984 року.

ОСОБА_1 правомірно успадкувала 1/3 частину спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_13 , тому підстави для визнання недійсним зазначеного свідоцтва відсутні.

Апеляційний суд також встановив, що виділена ОСОБА_1

у натурі частина спірного домоволодіння, яка складається з квартири АДРЕСА_5 , становить 32/100 частини, а розмір її ідеальної частки становить 1/3 частину цього майна та повністю відокремлює співвласників будинку, такий варіант поділу узгоджується з погодженим проектом влаштування сходів на мансардний поверх. Обраний судом варіант розділу спірного домоволодіння в натурі не вимагає від відповідачів матеріальних затрат. Технічно не існує іншого варіанту розподілу спірного домоволодіння в натурі.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Задовольняючи заяву позивача про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та приймаючи нову постанову про

залишення без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що судове рішення, про перегляд якого подано заяву, обґрунтоване

постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі

№ 758/7664/16-ц, яка у подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року, тому наявні правові підстави для перегляду постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у цій справі за нововиявленими обставинами.

Спірні приміщення, які входять до спадкової маси, підлягають поділу в натурі між сторонами. Доводи відповідачів про те, що приміщення переобладнаного горища - мансарди, будувалося виключно ОСОБА_15 , тому це приміщення чи його частина не може входити до спадкової маси ОСОБА_13 та відповідно не охоплюються свідоцтвом про право на спадщину за

заповітом на 1/3 частину спірного домоволодіння, виданого на ім`я ОСОБА_1 , спростовуються рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року у справі

№ 758/7664/16-ц, яке набрало законної сили та яким встановлено, що все домоволодіння АДРЕСА_1 , включаючи приміщення мансарди, з технічними параметрами відповідно до технічного паспорту на спірне домоволодіння від 13 липня 1984 року будувалося співзабудовниками: ОСОБА_15 і ОСОБА_13 , протягом 1959-1984 років та належало останнім на праві спільної часткової власності - 2/3 частини та 1/3 частина, відповідно. Право спільної часткової власності забудовників на спірне домоволодіння завершене будівництвом виникло з 28 серпня

1984 року. ОСОБА_1 правомірно успадкувала 1/3 частину спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_13 . Таким чином, позивач у цій справі має право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння, тому її вимоги, з урахуванням фактичних обставин справи, є обґрунтованими.

Обираючи варіанти поділу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив

з висновку проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи

від 02 березня 2010 року. Обраний судом першої інстанції варіант поділу спірного домоволодіння є максимально наближеним до ідеальних часток,

а також повністю відокремлює співвласників будинку. Вказаний варіант узгоджується з погодженим проектом влаштування сходів на мансардний поверх. Виділене позивачу в натурі майно становить 32/100 частин спірного домоволодіння, а розмір ідеальної частки позивачки становить 1/3 частин. Обраний судом варіант розділу спірного домоволодіння в натурі не вимагає від відповідачів матеріальних затрат. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, технічно не існує іншого варіанту розподілу спірного домоволодіння в натурі.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду, враховуючи наступне.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 жовтня

2020 року у справі № 726/938/18 (провадження № 61-14879св19).

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

За змістом наведеної правової норми необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені

в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема

з того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

Разом з тим слід мати на увазі, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із вказаного акта, не посилаючись прямо на нього, і якщо вже прийнято новий акт, протилежний за змістом скасованому, або коли саме скасування акта означає протилежне вирішення питання.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 14 квітня 2021 року у справі № 9901/819/18 (провадження № 11-430заі20), Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 631/1660/15-ц (провадження № 61-18334св20).

Разом з тим, у цій справі постанова Київського апеляційного суду

від 19 жовтня 2020 року обґрунтована постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року в справі № 758/7664/16-ц, яка була скасована постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року.

Так, постанова апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у цій справі обґрунтована тим, що постановою Київського апеляційного суду

від 12 серпня 2020 року в справі № 758/7664/16-ц встановлено, що видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 жовтня 2004 року не враховує дійсний розмір успадкованого нею нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 . Крім того, вказане свідоцтво визнано недійним постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року в справі № 758/7664/16-ц, тому ОСОБА_1 не має права на виділення 1/3 частини спірного домоволодіння. Апеляційний суд у справі № 758/7664/16-ц визнав за ОСОБА_3 та ОСОБА_10 як спадкоємцями померлого

ОСОБА_12 право власності по 1/2 частині за кожною у спірному домоволодінні, а за ОСОБА_1 право власності на квартиру № 1 цього домоволодіння.

Оскільки саме постанова Київського апеляційного суду від 12 серпня

2020 року в справі № 758/7664/16-ц, яка у подальшому була скасована судом касаційної інстанції, стала підставою для прийняття постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року, то апеляційний суд правильно задовольнив заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд встановив, що 1/3 частина спірного домоволодіння належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 жовтня 2004 року, оскільки зазначене майно належало спадкодавцю (матері позивача) на праві власності, що підтверджується матеріалами справи, зокрема договором дарування та технічним паспортом, виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації міста Києва, тощо.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норми статей 355, 356, 357, 358, 364, 367 ЦК України у сукупністю з встановленими обставинами справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про залишення рішення місцевого суду без змін.

Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Падати Верховного Суду

від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21).

Не заслуговують на увагу доводи касаційних скарг ОСОБА_3

і ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., що

апеляційний суд необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи, оскільки таке клопотання всупереч вимог процесуального закону не було подано до суду першої інстанції, а відповідачі не подали до суду доказів на підтвердження об`єктивних причин, чому вказане клопотання не було подано до ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня

2020 року у справі № 201/10191/17 (провадження № 61-18737св19).

Верховний Суд враховує перебіг справи в суді першої інстанції та відсутність у розпорядженні апеляційного суду доказів неможливості подання заяви про призначення додаткової експертизи у строки, визначені процесуальним законом, з причин, що об`єктивно не залежали від відповідачів.

Саме по собі посилання на те, що апеляційний суд в порушення вимог процесуального закону безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової експертизи, не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 вересня

2021 року у справі № 307/2028/17 (провадження № 61-10081св20).

При цьому процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21).

Помилковими є доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , що апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та безпідставно надав перевагу доводам позивача, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Матеріали справи також не містять доказів порушення апеляційним судом вимог статей 365 та 423 ЦПК України, тому доводи касаційної скарги ОСОБА_3 в цій частині також не заслуговують на увагу. Суд апеляційної інстанції не вийшов за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні рішення місцевого суду, яке переглядалося та залишено без змін, не розглядав інші вимоги або інші підстави позову.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 384/407/17 (провадження № 61-48039св18)

та від 30 вересня 2020 року у справі № 275/540/15 (провадження

№ 61-41366св18); постанові Верховного Суду України від 30 вересня

2015 року у справі № 6-286цс15, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли

з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Так, у справі № 384/407/17 фізична особа звернулася до суду з позовом до іншої фізичної особи, в якому просила виділити позивачу в натурі 2/3 частини у двох земельних ділянок. Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що всупереч вимог процесуального права, фактично визнавши висновок судової земельно-технічної експертизи неповним через відсутність у доданій до нього схемі географічних координат розміщення спірних земельних ділянок на місцевості, а також через ненадання експертом відповіді на питання щодо можливості виділення частки в натурі по кожній ділянці окремо, суд апеляційної інстанції не виніс на обговорення сторін ані питання про допит експерта з метою усунення такої неповноти, ані питання про призначення додаткової експертизи.

Предметом позовних вимог фізичної особи до двох інших фізичних осіб

у справі № 275/540/15 є виділення в натурі частини земельної ділянки. Скасовуючи судові рішення та направляючи справи на новий розгляд до місцевого суду, Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції, не звернув уваги на мотиви, наведені позивачем за первісним позовом у клопотаннях про призначення повторної експертиза, не перевірив чи потребують вони перевірки, а протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання, необґрунтовуючи такої відмови, чим фактично не вирішив спір по суті.

У справі № 6-286цс15 фізична особа звернулася до суду з первісними позовними вимогами до двох інших фізичних осіб, треті особи: Одеська міська рада, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, виділ частки з майна, що

є у спільній частковій власності, припинення права на частку майна та визначення порядку користування земельною ділянкою. Зустрічні позовні вимоги у зазначеній справі заявлені фізичною особою до іншої фізичної особи про розірвання договору дарування. В указаній справі касаційний суд зазначив, що, оскільки суди встановили факт самочинної перебудови, зокрема, що до складу спірного нерухомого майна входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, а також, що суди належно не перевірили наявність правових підстав, передбачених

статтею 364 ЦК України, на виділ у натурі належної позивачу за первісним позовом частки у спільній частковій власності, та з огляду на те, що від вирішення питання про виділ частки (поділ будинку) залежить вирішення спору щодо земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, - справу слід передати на розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

Зазначення в касаційній скарзі ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і касаційних справ, не мають правового значення, оскільки відповідно до частини четвертої

статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 вересня

2021 року у справі № 225/92/20 (провадження № 61-17969св20).

Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов П. В., що проведена у справі експертиза не відповідає фактичним обставинам, тому апеляційний суд безпідставно взяв до уваги її висновки, а також не встановив фактичні обставини справи, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Постанова апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а постанови без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Аліфанов Павло Валерійович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук