ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором, про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання рішення суду, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", назва якого змінена у відповідності до Статуту, затвердженого 21 травня 2018 року та погодженого 11 червня 2018 року, на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з уточненим, 12 жовтня 2020 року, позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором, про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання рішення суду, мотивуючи його тим, що 08 серпня 2005 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNHLG000000383 про надання кредиту у вигляді неповновлюваної кредитної лінії.

Відповідно до умов договору банк надав відповідачці кредит в іноземній валюті у розмірі 82 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 08 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,56% річних.

Зазначали, що 23 березня 2008 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року, відповідно до умов якого збільшено розмір наданого кредитного ліміту в рамках непоновлюваної кредитної лінії до 137 000 доларів США, розмір відсотків за користування кредитом зменшено до 12,96% річних та визначена сума щомісячного платежу 1 732,72 долари США.

Вказували, що вони зі свого боку виконали зобов`язання за кредитним договором та надали позичальнику кредит, шляхом надання готівки, проте відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконувала, допустила прострочення виконання зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 06 травня 2016 року виникла прострочена заборгованість за договором, а саме, за тілом кредиту - 27 697,06 доларів США, по відсоткам - 132 801,99 доларів США, з комісії - 8 352,14 доларів США.

Посилаючись на те, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2011 року, яким з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованості в розмірі 1 984 553,60 грн. за кредитним договором №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року, не виконане, просили стягнути з відповідача заборгованість по нарахованим відсоткам за кредитним договором №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року за період з 20 квітня 2015 року по 06 травня 2016 року у розмірі 16 770,33 доларів США, що еквівалентно 421 270,68 грн.; 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України за період з 12 жовтня 2017 року по 12 жовтня 2020 року у розмірі 178 772,93 грн., а також суму інфляційних втрат за період з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2020 року у розмірі 393 167,26 грн., які нараховані за невиконання судового рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" задоволені частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання за судовим рішенням за період з 12 жовтня 2017 року по 12 жовтня 2020 року у розмірі 22 346 доларів США 61 цент.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині незадоволених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, просить скасувати рішення суду та постановити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати згідно ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання судового рішення в розмірі 1 984 553,60 грн. за період з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2020 року у розмірі 393 167,26 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що заборгованість за кредитним договором була стягнута у гривні, що зумовлює застосування до виниклих правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України та стягнення з відповідача інфляційних втрат.

18 жовтня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Коростельов С.В. надав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він хворіє та для надання часу для подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні клопотання відмовити, оскільки провадження за апеляційною скаргою було відкрите 23 липня 2021 року та у відповідача було достатньо часу для надання відзиву.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 08 серпня 2005 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNHLG000000383 про надання кредиту у вигляді неповновлюваної кредитної лінії.

Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 82 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 08 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,56% річних (т.1 а.с.14-16).

Відповідно до умов п.2.2.2, п.3.1 кредитного договору, позичальник взяла на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1 договору з дати списання коштів з кредитного рахунку до дати погашення кредиту щомісячно в період сплати в розмірі визначеному п.1.1. договору.

Умови пунктів 3.2,3.8 договору встановлюють, що згідно ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту передбачених п.п.1.1,2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному від зазначеної в п.1.1, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Нараховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати зазначену в п.1.1 суми щомісячного платежу за кредитним договором.

23 березня 2008 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року, відповідно до умов якого змінено розмір кредитного ліміту в рамках непоновлюваної кредитної лінії до 137 000 доларів США, розмір відсотків за користування кредитом зменшено до 12,96% річних та визначена сума щомісячного платежу 1 732,72 долари США (т.1 а.с.16 ).

Згідно додаткового договору №2 від 28 жовтня 2008 року до кредитного договору №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року банк надав позичальнику кредитні кошти на строк до 08 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,18% на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (т.1 а.с.17 ).

Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки №3 від 08 серпня 2005 року, заявою на видачу готівки №3 від 23 квітня 2008 року (т.1 а.с.36).

25 січня 2013 року між сторонами укладено додатковий договір №3 до кредитного договору №DNHLG000000383, відповідно до умов якого сторони домовилися: відмінити нараховану пеню станом на 25 січня 2013 року; виклали п.4.1. кредитного договору в іншій редакції, що стосується нарахування пені; визнали п.3.2 та п.3.8 кредитного договору такими, що втратили чинність; всі інші пункти кредитного договору №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року залишили без змін. Додатковий договір №3 вступає в дію з моменту його підписання, діє протягом дії кредитного договору №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року та є невід`ємною частиною кредитного договору №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року (т.1 а.с.190).

За наслідками порушення позичальником зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, в березні 2010 року, із посиланням на ст.ст.1050,1054 ЦК України, банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в тому числі заборгованості за кредитним договором №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року станом на 29 січня 2010 року у розмірі 248 069,20 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 132 804,45 долари США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 18 075,31 доларів США; заборгованості по комісії - 964,33 долари США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 84 383,53 долари США; штраф (фіксована частина) - 31,25 долар США; штраф (процентна складова) - 11 811,33 долар США.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2011 року у справі №2-4677/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2012 року, позовні вимоги банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено, зокрема, стягнуто заборгованість за кредитним договором №DNHLG000000383 від 08 серпня 2005 року у розмірі 1 984 553,60 грн. (т.1 а.с.205-206). Заборгованість визначено судом в гривневому еквіваленті від розміру заборгованості 248 069,20 доларів США за курсом НБУ на час подання позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись до суду з позовом у березні 2010 року про стягнення заборгованості банк втратив право нарахування відсотків за користування кредитом. З врахуванням того, що рішення суду про стягнення заборгованості невиконане, а кредитні кошти надавались позичальнику в доларах США дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на підставі ст.625 ЦК України лише 3 відсотків річних та відмовив у задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач оскаржує рішення суду в частині відмови у стягненні інфляційних збитків.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Між сторонами було укладено кредитний договір та ряд додаткових договорів, за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти у доларах США.

У Законі України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" зазначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

У рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі №6-36736вов10 висловлена правова позиція, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Отже, норма ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19).

Враховуючи, що кредитний договір було укладено саме в іноземній валюті - доларах США, про що зазначено в самому кредитному договорі та у рішенні суду від 15 листопада 2011 року, нарахування інфляційних втрат на вказану заборгованість не відповідає чинному законодавству України.

Доводи апеляційної скарги позивача стосовно того, що з відповідача слід стягнути інфляційні втрати колегією суддів відхиляються.

Посилання апеляційної скарги на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2011 року встановлено, що між сторонами виникло грошове зобов`язання у гривні, невиконання якого зумовлює стягнення інфляційних втрат є хибними.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній АТ КБ "ПриватБанк" частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.