ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7690/21 Справа № 180/1009/21 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, мотивуючи тим, що він працював на посаді підземного машиніста електровоза ВАТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат. 13 квітня 2003 року, внаслідок нещасного випадку на виробництві, а саме затиску лівої руки між тросом лебідки та стійкою металевого кріплення спеціального взаємозамінного профілю, він отримав травми у вигляді забитих ран IV та V пальців лівої кисті. За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.

Вказував, що згідно пунктів 6-8,10 акту форми Н-1 Про нещасний випадок на виробництві від 16 квітня 2003 року вбачається, що видом події, який призвів до настання нещасного випадку є дія рухомого складу, причинами виникнення нещасного випадку є невиконання вимог проекту електровозного відкату по шахті №2 п. 4.1, виконання робіт при рухомому складі та неякісне проведення інструктажу, що свідчить про порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівника відповідача та неналежного виконання роботодавцем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці.

Зазначав, що 17 вересня 2003 року він пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатом якого встановлено 10% втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва безстроково та визначено необхідність в медикаментозному лікуванні.

Посилаючись на те, що у зв`язку із нещасним випадком переніс операцію з формування культі IV пальця лівої кисті, тривалий час вимушений був знаходитися на лікарському спостережені у травматолога та приймати лікарські засоби, має больові відчуття в області лівої руки, особливо при її навантаженні, має труднощі та незручності в обслуговуванні себе, має зниження сил в лівій руці, оніміння, що у свою чергу відображається на душевному та фізичному станах позивача, призводить до неможливості реалізувати свої звички та бажання, зниження якості життя, втрати професійної працездатності, просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в розмірі 60 000 грн.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. без утримання податку та зборів. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду з аналогічних справ, просить рішення суду змінити, збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, що присуджений на користь позивача, до 60 000 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що внаслідок отриманої на виробництві травмі, будучи у молодому віці 19 років, отримав травми у вигляді забитих ран IV та V пальців лівої кисті, невідновне ушкодження здоров`я, втратив 10% працездатності, переніс операцію з формування культі IV пальця, страждав від сильного болю та вимушений був здійснювати медикаментозне лікування, в значній мірі позбавлений працювати та реалізовувати свої наміри в професійній сфері, задовольняти свої звички та бажання, змушений витрачати додаткові зусилля та ресурси для організації життя. Вказує, що суд, ухвалюючи відповідне рішення, не мотивував підстави зменшення суми моральної шкоди, не врахував вік позивача, характер та тривалість розладу здоров`я.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач по справі не скористався, в той же час останнім також подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якому просив рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року в частині стягнення моральної шкоди з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області здійснює одноразову страхову виплату у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної шкоди та поданням відповідного висновку медичних органів, зважаючи на встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, відповідачем постановою від 01 жовтня 2003 року №49 Про призначення страхової виплати призначено та виплачено одноразову страхову допомогу в розмірі 4 793 грн., яка була зменшена на 5%, оскільки ушкодження настало і з вини позивача. Крім того, вказує, що Порядком установлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяна шкода здоров`ю, пов`язаний з виконання трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я №212 від 22 листопада 1995 року на МСЕК покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди, при цьому довідкою МСЕК від 17 вересня 2003 року факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 не встановлений. Вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов та стягуючи моральну шкоду, враховував факт втрати позивачем 10% працездатності позивачем, в той час як зазначені обставини вже були враховані самим відповідачем під час проведення одноразової страхової виплати. Судом не враховано факт порушення самим позивачем вимог законодавства про охорону праці. Крім того, зазначає, що згідно п.п.165.1.1, ч.165 статті 165 ПКУ до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку не включаються страхові виплати, які отримує платник податку з фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 , відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював у ВАТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат на посаді підземного машиніста електровоза в шахті №2 (а.с.22).

Згідно акту комісії розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася) 13 квітня 2003 року о 3 годині 40 хвилин в шахті №2 ВАТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат, форми Н-5 від 16 квітня 2003 року, вбачається, що під час виконання маневрених робіт на головному відкаточному штреці, відбувся затиск лівої руки ОСОБА_1 між тросом лебідки та стійкою металевого кріплення спеціального взаємозамінного профілю. Причиною нещасного випадку встановлено невиконання вимог проекту електровозного відкату по шахті № 2 п. 4.1, виконання робіт при рухомому складі та неякісне проведення інструктажу. Висновком комісії нещасний випадок визнано вважати таким, що пов`язаний з виробництвом, відповідальними за подію визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13-16).

Відповідно до акту про нещасний випадок №10/1, форми Н-1, від 16 квітня 2003 року, вбачається, що комісією по розслідуванню встановлено незадовільне навчання та інструктаж машиністів електророзу, розчеплення вагонеток проводилося під час руху складу, невиконання вимог інструкцій по ОТ для машиніста електровозу, порушення ПОР в частині виконання маневрових робіт, ОСОБА_1 має недостатній досвід роботи (1 місяць 20 днів) та слабкі знання професії. Згідно листка непрацездатності отримав забиті рани IV та V пальців лівої кисті (а.с.16-19).

Згідно листа профспілковго комітету первинної організації профспілки ВАТ Марганецький ГЗК профспілки трудящих металургійної і гірничодобурної промисловості України №123 від 29 вересня 2003 року встановлено, що ступінь вини ОСОБА_1 у спричиненій йому травмі на виробництві 13 квітня 2003 року складає 5% (а.с.17).

Постановою про призначення страхової виплати відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Марганці Дніпропетровської області №43 від 01 жовтня 2003 року потерпілому ОСОБА_1 призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 4 793,03 грн. (з урахуванням вини потерпілого 5%) (а.с. 47-48).

Згідно листка непрацездатності №602832 вбачається, що позивач з 05 серпня 2003 року по 19 серпня 2003 року перебував на стаціонарному лікуванні (а.с.18-19).

З виписки із акту огляду в лікарській-трудовій експертній комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, складеної Нікопольською медико-соціальною експертною комісією №027209 від 17 вересня 2003 року, ОСОБА_1 , у зв`язку із актом №10/1 від 13 квітня 2003 року, отримав 10% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.8).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Вказував, що згідно вимог законодавства України, його дії в часі, а також згідно практики Верховного Суду вбачається, що застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року, при цьому визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, зважаючи, що днем первинного встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності є 17 вересня 2003 року саме на Фонд соціального страхування України покладено обов`язок на відшкодування моральної шкоди. При цьому, вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд врахував характер отриманого позивачем каліцтва, факт стійкої втрати професійної працездатності в ступені 10% безстроково з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, необхідності періодичного проходження лікування, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, що тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, постійні відчуття болю, а також той факт, що повне відновлення стану його здоров`я неможливе. Крім того, вказувала, що з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою, другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Положеннями пункту 1, абзацу 3 пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Проте Конституційний Суд України вважає, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга, третя статті 5 ЦК України).

Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію (пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України).

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення ОСОБА_1 акту огляду в лікарській-трудовій експертній комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, складеної Нікопольською медико-соціальною експертною комісією № 027209 від 17 вересня 2003 року, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

Ухвалюючи рішення про стягнення з Відділення Фонду на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Відділення Фонду.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У відповідності до статті 4 Закону України Про охорону праці державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час здійснення 13 квітня 2003 року своєї трудової діяльності, зокрема виконання маневрених робіт на головному відкаточному штреці, отримав травму у вигляді забитих ран IV та V пальців лівої кисті внаслідок затиску його лівої руки між тросом лебідки та стійкою металевого кріплення спеціального взаємозамінного профілю. Вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, внаслідок якого позивач перебував на лікуванні, йому встановлено втрату 10% працездатності та визначено необхідність в медикаментозному лікуванні.

Як стверджує позивач та це підтверджується матеріалами справи, внаслідок перенесеної травми лівої руки позивач переніс операцію з формування культі IV пальця лівої кисті, тривалий час вимушений був знаходитися на лікарському спостережені у травматолога та приймати лікарські засоби, має больові відчуття в області лівої руки, особливо при її навантаженні, має труднощі та незручності в обслуговуванні себе, має зниження сил в лівій руці, оніміння, що у свою чергу відображається на душевному та фізичному станах позивача, призводить до неможливості реалізувати свої звички та бажання, зниження якості життя.

Крім того, враховує, що отримана на виробництві травма призвела до втрати 10% професійної працездатності без встановлення групи інвалідності, що не позбавляє можливості позивача працювати, з часу нещасного випадку продовжував працювати на підприємстві, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що визначення моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. не відповідає принципам співмірності, розумності та об`єктивності.

Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині розміру відшкодування позивачеві моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вірно виходив із того, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, втратив частину працездатності, отримав третю групу інвалідності, зазнав порушення свого звичайного способу життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

При цьому, при визначені розміру компенсації позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження його здоров`я, судом врахована ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

Висновок суду про спричинення позивачу моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. є обґрунтованим, розумним та справедливим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пункті 13 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4 з подальшими змінами та доповненнями.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Довід апеляційної скарги управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про те, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральної шкоди належним доказом, а саме висновком МСЕК про встановлення факту заподіяння моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1).

Відповідно до частин першої та другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша та друга статті 77 ЦПК України у вказаній редакції).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України у зазначеній редакції).

Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає та не було. Крім того, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суд першої інстанції не мав встановлювати належність або неналежність виконання МСЕК обов`язку зі встановлення факту завдання позивачеві моральної шкоди.

Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Тому необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди.

Вказаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року по справі №210/5258/16-ц, провадження №14-463 цс 18.

Доводи апеляційної скарги управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про те, що позивачу вже було виплачено страхове відшкодування в розмірі середньої заробітної плати, колегія суддів відхиляє, оскільки хоча Постановою про призначення страхової виплати відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Марганці Дніпропетровської області №43 від 01 жовтня 2003 року потерпілому ОСОБА_1 призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, в той же час остання є відмінною за суттю та не включає в себе відшкодування моральної шкоди потерпілому, яка не вичерпує права потерпілого на отримання відшкодування моральної шкоди, внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Відповідно до Закону України №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом №466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У зв`язку із зазначеним суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення моральної шкоди без утриманням податку та обов`язкових платежів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.