Єдиний унікальний номер судової справи 483/1320/20
Номер провадження 22-ц/812/1827/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

01 листопада 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача Родіонової В.Є.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» рішення, яке ухвалено Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 03 серпня 2021 року, під головуванням судді Куцарова В.І. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «КЕПІН», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області Наумова Тетяна Сергіївна, Відділ в Очаківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання договорів оренди землі недійсними,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» (далі ТОВ «Очаківський райагрохім») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та Фермерського господарства «КЕПІН» (далі ФГ «КЕПІН»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області Наумова Тетяна Сергіївна, Відділ в Очаківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання договорів оренди землі недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 лютого 2012 року між ТОВ «Очаківський райагрохім» та ОСОБА_2 було укладено два договори оренди землі, за умовами якого остання передала у користування ТОВ «Очаківський райагрохім» належні їй на праві власності земельні ділянки загальною площею 3.56 га (кадастровий номер :01:000:0491) та площею 0.74 га (кадастровий номер :01:000:1096), що розташовані в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Вказані договори зареєстровані Відділом Держкомзему у Очаківському районі Миколаївської області. Відповідно до п.7 вказаних договорів, такі договори укладено строком на 20 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 орендодавець ОСОБА_2 померла.

В подальшому, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 06 листопада 2019 року Другою очаківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, право власності на вказані земельні ділянки перейшло до дочки спадкодавця ОСОБА_1 .

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області Наумовою Т.С. здійснено запис №35520505 від 12 лютого 2020 року та №36128881 від 26 березня 2020 року та до Державного реєстру були внесені відомості щодо оренди зазначених вище земельних ділянок орендарем ФГ «КЕПІН» на підставі договорів оренди від 07 лютого 2020 року.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що земельні ділянки, які є об`єктом новоукладених договорів оренди від 07 лютого 2020 року, вже перебувають в оренді позивача згідно договорів оренди від 02 лютого 2012 року, строк дії яких не сплинув, та в судовому чи іншому порядку їх припинено не було, ТОВ «Очаківський райагрохім» просило:

визнати недійсними договори оренди землі (кадастровий номер №:01:000:0491 та №:01:000:1096) б/н від 07 лютого 2020 року, укладені між ОСОБА_1 та ФГ «КЕПІН»;

скасувати записи №35520505 від 12 лютого 2020 року та №36128881 від 26 березня 2020 року про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, здійснені державним реєстратором Наумовою Т.С. в державному реєстрі речових прав;

стягнути з відповідачів витрати зі сплати судового збору.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду відзив в якому просила відмовити у задоволені позовних вимог. Зазначала, що в 2019 році, після отримання права власності на спірні земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Очаківський райагрохім» із вимогою про повернення земельних ділянок, на що позивачем надано відповідь із вимогою про відшкодування витрат на обробку земельних ділянок в розмірі 50 280 грн. 14 коп. Оскільки у відповідача таких грошей не було, то вона повідомила товариство про намір забрати земельні ділянки після збору урожаю 2020 року. В подальшому, ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області Наумової Т.С. щодо надання інформації про будь-які орендні відносини ОСОБА_2 та ТОВ «Очаківський райагрохім». Дізнавшись, що відомості в реєстрі були відсутні, ОСОБА_1 уклала оспорювані договори оренди землі з ФГ «КЕПІН». Вказані обставини підтверджують те, що ОСОБА_1 , діючи добросовісно та у відповідності до вимог закону, вчинила всі дії, які від неї вимагались діючими нормами права, для набрання чинності укладеним договором з ФГ «КЕПІН» і його державної реєстрації.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2021 року в задоволені позову ТОВ «Очаківський райагрохім» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Очаківський райагрохім», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі ЗК України), Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.9 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Статтею 1 цього Закону України визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

За вимогами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З матеріалів справи убачається, що 02 лютого 2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Очаківський райагрохім» було укладено два окремі договори оренди землі на земельну ділянку площею 3.56 га, у тому числі ріллі багарної, та на земельну ділянку площею 0.74 га, у тому числі під багаторічними насадженнями, строком на 20 років з переважним правом орендаря на поновлення строку договору на новий строк (том 1 а.с.5-8,9-12).

Вказані договори оренди були зареєстровані у відділі Держкомзему у Очаківському районі, про що вчинено записи у Державному реєстрі земель від 02 лютого 2012 року за №001435 та від 02 лютого 2012 року за №001434 відповідно.

Пунктом 37 вказаних договорів узгоджено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 листопада 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №609, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 листопада 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №610, ОСОБА_1 успадкувала від ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вищевказані земельні ділянки (том 1 а.с.17,18).

Згідно витягу з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію права власності №220118776 від 13 серпня 2020 року, 26 березня 2020 року державним реєстром Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області Наумовою Т.С. зареєстровано договір оренди землі від 07 лютого 2020 року на земельну ділянку площею 0.7352 га, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «КЕПІН» строком на 10 років (том 1 а.с.13-14).

Згідно витягу з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію права власності №220118102 від 13 серпня 2020 року, 12 лютого 2020 року зареєстровано договір оренди землі від 07 лютого 2020 року на земельну ділянку площею 3.652 га, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «КЕПІН» строком на 10 років (том 1 а.с.15-16).

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Очаківський райагрохім» про розірвання договорів оренди.

Зокрема, розірвано договір оренди земельної ділянки площею 3.56 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Очаківський райагрохім», зареєстрований 02 лютого 2012 року у відділі Держкомзему у Очаківському районі за №001435. Розірвано договір оренди земельної ділянки площею 0.74 га призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Очаківський райагрохім», зареєстрований 02 лютого 2012 року у відділі Держкомзему у Очаківському районі за №001434 (том 2 а.с.11-14,15-16).

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У частині першій та другій ст.2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій ст.11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі №303/6366/17 (провадження №61-17559св19) вказано, що: «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права».

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, з системно-логічного аналізу вищевказаних обставин справи встановлено, що дійсно укладення оспорюваних договорів оренди землі відбулось під час дії договорів оренди землі, укладених з позивачем, без їх розірвання чи припинення, але враховуючи, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, договори оренди спірних земельних ділянок, що укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Очаківський райагрохім» 02 лютого 2012 року розірвано за рішенням суду, а від так і право користування вказаним товариством цими земельними ділянками припинено, колегія суддів вважає, що міськрайонний суд дійшов правильно висновку про відмову у задоволені позову, у зв`язку із відсутністю порушеного права позивача та предмету спору.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням представника позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається представник позивача у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «Очаківський райагрохім» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 03 листопада 2021 року