Дата документу 20.09.2021
Справа № 334/7095/21
Провадження № 2/334/4073/21
УХВАЛА

про забезпечення позову

20 вересня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Боднар А.А.,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Працевитого Геннадія Олександровича про забезпечення позову, -

встановив:

Представник позивача адвокат Працевитий Г.О. звернулася до суду з позовом до ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «2Х2 Фінанс», в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.08.2021 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «2Х2 Фінанс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1950 та витребувати вказану квартиру з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_1 .

Разом з позовною заявою представник позивача надав заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом арешту квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; заборони ТОВ «2X2 Фінанс» чинити перешкоди щодо користування або вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Заяву обґрунтовує тим, що 14.01.2008 між ВАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 0710/0108/45-002 (далі - Кредитний договір), за умовами якого Позичальнику були видані грошові кошти у вигляді кредиту в сумі 60 000 дол. США на строк до 14.01.2028, під 12,50 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 14.01.2008 між ОСОБА_1 та Банком укладено іпотечний договір № 0710/0108/45-002-Z-1, за яким іпотекодавець передав в іпотеку банку 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Між АТ «Дельта Банк» Банком та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за яким Банк відступив свої права вимоги до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», у тому числі за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки. 27.08.2021 між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «2X2 ФІНАНС» було укладено спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого, Продавець (ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС»), діючи відповідно до ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» продав, а Покупець (ТОВ «2X2 ФІНАНС») купив нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Звернення стягнення на квартиру позивачів здійснено всупереч ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» та дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та є незаконним, а оскаржуваний договір купівлі-продажу від 27.08.2021 року підлягає визнанню судом недійсним з моменту його укладання. Станом на сьогодні представниками ТОВ «2X2 ФІНАНС» вчиняються дії щодо виселення Позивача та членів його сім`ї з спірної квартири з метою відчуження квартири третій особі.

Відповідно до частини першої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Дослідивши клопотання представника позивача, письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано частиною четвертою статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, статті 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, які згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно частини першої статті 149 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 4 постанови від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Постанова № 9), згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно з пунктом 43 рішення у справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

У пункті 6 Постанови № 9 зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

З огляду на викладене, вбачається висновок, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову щодо накладення арешту на спірне майно, співвідноситься з предметом позову, а отже існує конкретний зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а тому вжитий судом захід забезпечення позову буде спроможній забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позову.

Так, з позовної заяви та доданих до неї письмових доказів вбачається, що між сторонами дійсно існує спір щодо квартири.

Таким чином, суд погоджується з обґрунтованим припущенням представника позивача про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення, запобігти яким можливо шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Зважаючи на те, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів і задоволених вимог позивача, які носять тимчасових характер, та з огляду на зазначені вище обставини, суд доходить висновку, що в майбутньому рішення суду може утруднитись чи взагалі бути неможливим, що є підставою для забезпечення позову.

Разом з цим, суд вважає за необхідне вказати, що доводи, наведенні в даній ухвалі про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, жодним чином не свідчать про доведеність позовних вимог, що в цілому підлягає перевірці та оцінці під час розгляду та вирішення справи по суті.

Також, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Отже, заявлення такої вимоги неволодіючим власником презюмує перебування майна, що є предметом спору у фактичному володінні відповідача за позовом і правомірність такого володіння не спростована, допоки спір про право між сторонами не буде вирішений судом.

Крім цього, представник позивача просить вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони певних дій щодо спірного майна відповідачем. Проте, доказів того, що відповідач вчиняє будь-які дії щодо виселення позивача та членів його сім`ї зі спірної квартири суду не надано, а отже заява в цій частині задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149 - 153, 260, 268 ЦПК, суд,-

постановив:

Заяву задовольнити частково.

З метою забезпечення позову у справі № 334/7095/21 накласти арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні заяви в іншій частині відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Копії ухвали направити учасникам справи.

Суддя: