Справа № 182/1063/21
Провадження № 2/0182/1499/2021
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

20.09.2021 м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Рунчевої О.В., секретаря - Нагаєвої Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 22.02.2021 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

22.06.2001 року на товарній біржі «Українська» ним було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу нерухомості від 22.06.2001 року було зареєстровано у Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 63 та здійснено відповідний запис у реєстрову книгу № 18 від 04.07.2001 року.

На час укладення договору ані він, ані відповідач не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, відповідно до ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Правочин був обома сторонами виконаний у повному обсязі, відповідачем звільнені всі приміщення та передані йому ключі, ним передано кошти за нерухомість відповідачу у визначеному розмірі.

На теперішній час він є власником вищевказаної квартири, однак неможливо внести відомості в єдиний реєстр нерухомого майна стосовно права власності на нерухоме майно, через вказані суперечності у правових нормах тому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості № 159476, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 22.06.2001 року; визнати за ним право власності на вказану квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 30.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14.09.2021 року закрито підготовче засідання по даній справі.

У судове засідання позивач не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі (а.с. 27).

Відповідача ОСОБА_2 було сповіщено про розгляд справи в порядку спрощеного провадження оголошенням на сайті Судової влади України, згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Причина неявки суду не відома.

Від начальника КП «НМБТІ», А.О. Кінаш надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с. 25).

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2ст.247 ЦПК України.

Розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 22.06.2001 року на товарній біржі «Українська» між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 3). Вказаний договір від 22.06.2001 року було зареєстровано у Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації про що здійснено відповідний запис за реєстровим № 63 від у реєстрову книгу № 18 від 04.07.2001 року. (а.с. 3 на звороті).

В обґрунтування позову позивач посилався, що він є власником вказаної квартири, однак неможливо внести відомості в єдиний реєстр нерухомого майна стосовно права власності на нерухоме майно, оскільки змінилися вимоги щодо дійсності правочинів.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Як встановлено судом, в укладеному 22.06.2001 року договорі купівлі-продажу нерухомості та зареєстрованому на Товарній Біржі «Українська» сторони повністю погодили всі істотні умови в тексті договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі ( ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбав квартиру). Також факт купівлі-продажу нерухомості і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Так, відповідно до зазначеного Договору купівлі-продажу нерухомості, позивач отримав у власність квартиру, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

У вказаному договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 22.06.2001 року було зазначено, що, відповідно до ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», зазначений договір зареєстровано на Товарній біржі «Українська».

Так, дійсно, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на вищезазначену квартиру на підставі договору купівлі продажу нерухомості, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська» та не посвідченого нотаріусом, станом на червень 2001 року не суперечило чинному законодавству.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Як встановлено судом, у передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною.

Оскільки покупець ОСОБА_1 повністю виконав умови договору купівлі-продажу нерухомості, сплатив за придбане майно визначену договором суму, договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в КП „НМБТІ", у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, то ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" набув право власності на вищевказану квартиру за адресою АДРЕСА_1 і правомірно володіє нею з дня придбання та до цього часу.

В той же час визнання договору купівлі-продажу нерухомості квартири за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська» від 22.06.2001 року дійсним судом не вимагається та не є належним способом захисту порушеного права позивача, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховую вище викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог на підставі статті 392 ЦК України в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , в іншій частині позову слід відмовити.

Керуючись 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 321, 391,392 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Комунального підприємства «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м.

В іншому відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева