Справа № 450/1255/21 Провадження № 2/450/1168/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2021 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Добош Н.Б,

при секретарі Гев`як Ю.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про предмет позову : визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ; усунення перешкод у користуванні житлом та вселення позивача в житловий будинок; зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у проживанні та користуванні житловим будинок та надати ключі від вхідних дверей будинку та брами,-

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача : позивач, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з колишнім чоловіком ОСОБА_3 , та трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 червня 2020 року, розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторін та спільними зусиллями позивач з Відповідачем побудували житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право вланості на житловий будинок зареєстровано за відповідачем, підстава виникнення права власності - декларація про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ46 видана 07.05.2019 року департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ46, індивідуальний житловий будинок побудований у період 2007-2009 років, тобто у період шлюбу сторін. Побудувавши житловий будинок під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до ст. 60 СК України. Тому з врахуванням наведеного, позивач вважає, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому за нею слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку. Також позивач вказує, що відповідач чинить їй перешкоди у користування спірним житловим будинком. Відповідач рідко буває вдома так, як довгий час працює водієм у Республіці Польщі. З початку грудня 2020 року по приїзду відповідача у чергову відпустку, між сторонами почали виникати сварки, відповідач почав неодноразово бити позивача, виганяв з будинку, створював перешкоди та не давав бачитися і дбати про дітей. В лютому 2021 року відповідач змінив вхідні замки на дверях та не пускає позивача в будинок. Позивач неодноразово викликала працівників поліції. Позивач не можу потрапити до свого будинку, не має іншого постійного місця проживання. Таким чином, оскільки відповідач неправомірно чинить перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком, який є спільною сумісною власністю подружжя, де позивач зареєстрована та зареєстровані і проживають троє неповнолітніх дітей сторін, даний будинок є єдиним житлом позивача, то її право підлягає захисту у спосіб усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення у будинок. На підставі наведеного просить позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому заявлені позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні таких відмовити. Вказане мотивувала тим, що Рішенням Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 27.12.2012 року № 15-474 відповідачу надано земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0188. Вказану ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 01.10.2018 року, де у витягу зазначено, що відповідачу одноособово на праві приватної власності належить ділянка. Далі відповідач збудував на цій ділянці будинок та на готовий до експлуатації об`єкт на його ім`я було видано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації та технічний паспорт. Так, у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який сформовано 15.05.2019 року зазначено, що відповідачу особисто на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 135,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що земельна ділянка набута відповідачем внаслідок приватизації, є його особистою приватною власністю, тому покликання що спірний будинок набутий за час шлюбу, не підтверджується жодними доказами та суперечить чинному законодавству. Також зазначає, що позивач, яка є сторонньою особою для відповідача вимагає вселити її у будинок, який належить йому на праві особистої приватної власності. На цей час у спірному будинку проживає відповідач та троє їхній неповнолітніх дітей. Діти яким виповнилося 14-ть років виявили свою позицію про проживання з батьком у його будинку. Донька - ОСОБА_6 також виявляє бажання проживати з батьком. Такі обставини підтверджуються заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та висновком психолога щодо ОСОБА_6 . В даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Тому вважає, що суд має врахувати дотримання балансу між захистом права власності відповідача, з яким після розірвання шлюбу залишилися проживати троє спільних неповнолітніх дітей, та захистом права позивача як колишнього члена його сім`ї, на користування будинком.

Представник позивача скерувала на адресу суду відповідь на відзив, в якому вказала, що твердження представника відповідача, що спірний житловий будинок, є особистою власністю позивача суперечить нормам СК України.

Представник відповідача скерувала на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, в якому вказала, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження того, що земельна ділянка та житловий будинок був придбаний сторонами спільно. Також покликається на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, яким видано обмежувальний припис позивачці, та зобов`язано відповідача усунути перешкоди позивачу постраждалій ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_1 .

Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити. Також вказали, що покликання сторони відповідача, що відповідач діє в інтересах дітей і тому не впускає позивача у житловий будинок, є безпідставними.

Відповідач та його представник в судове засідання не з явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи представник відповідача була повідомлена належним чином під розписку в приміщені суд.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

13.04.2021 року запит щодо доступу до персональних даних; 06.05.2021 року відповідь на запит; 07.05.2021 року ухвала про залишення позовної заяви без руху; 24.05.2021 року клопотання про усунення недоліків; 28.05.2021 року ухвала про відкриття провадження у справі; 16.06.2021 року відзив на позовну заяву; 24.06.2021 року відповідь на відзив; 12.07.2021 року заперечення на відповідь на відзив; 27.07.2021 року письмові пояснення представника позивача; 29.07.2021 року ухвала про призначення справи до судового розгляду.

Суд заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.06.2005 року, який між ними рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.06.2020 року, розірвано.

Рішенням № 15-474 п`ятнадцятої сесії Шостого демократичного скликання Лисиничівської сільської ради від 12.2012 року, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 в с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області площею 0, 1000 га та передано у приватну власність.

10.05.2019 року за ОСОБА_3 , зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЛВ 46 виданий 07.05.2019 року, департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, що стверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 266107477 від 16.07.2021 року.

Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого 15.04.2019 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», розташовані А-1 житловий будинок, Мн мансарда, Б-1 гараж, №1 ворота, № 2 огорожа, № 3 огорожа. Житловий будинок загальною площею 135, 6 кв.м., житловою площею 68, 1 кв.м., допоміжною площею 67, 5 кв.м.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином судом встановлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , побудований за час перебування сторонами у шлюбі. Тому виходячи, із презумпції належності подружжю на праві спільної сумісної власності будь-якого майна, набутого під час шлюбу, суд приходить до висновку, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Таким чином, спірне нерухоме майно набуте подружжям під час перебування у шлюбі, підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, що є його процесуальним обов`язком.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.05.2020 року у справі № 957/709/15-ц.

Враховуючи встановлені обставини в справі дослідженими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений позов до про поділ майна подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , є підставним, та підлягає задоволенню.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Отже, усі співвласники житлового будинку мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбувались за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.

Судом встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житловим будинком та що остання в такому не проживає. Вказані обставини визнаються сторонами та підтверджуються зверненнями позивачки до правоохоронних органів та суду.

Тому з врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні її власністю, є обґрунтованими.

Порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 шляхом вселення її будинок та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в доступі до житлового будинку шляхом передачі дублікату ключів від вхідних дверей цього будинку та воріт.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача не чинити позивачці перешкоди у проживанні в житловому будинку, то така вимога задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною.

Щодо заперечень сторони відповідача на заявлені позовні вимоги, суд зазначає наступне.

Доводи відповідача про те, що відповідачу одноособово на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_1 не беруться до уваги, оскільки предметом спору є житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , а позовних вимог щодо земельної ділянки позивачем не заявлено, та не впливає на правовий статус будинку, встановлений вище.

Покликання відповідача, що спір виник між власником житлового будинку та користувачем цього будинку (позивачем) з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу спростовуються, із врахуванням викладеного вище, що житловий будинок є спільною власністю колишнього подружжя - позивача і відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ,- задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаного будинку та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в доступі до житлового будинку шляхом передачі дублікату ключів від вхідних дверей цього будинку та воріт.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 ,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , 2 270, 00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , адреса для листування АДРЕСА_2 .

Відповідач : ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 13.09.2021 року.

СуддяН. Б. Добош