ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» вересня 2021 року

м. Харків

справа № 635/10632/14-ц

провадження № 22ц/818/4418/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Колосовської А. Р.,

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи головний державний виконавець Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Комар Г.В., Пруднікова Т.Ю,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 року в складі судді Пілюгіної О.М.

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , головний державний виконавець Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Комар Ганна Володимирівна, звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця.

Скарга мотивована тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 27 березня 2019 року по справі за його позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П., приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод в користуванні власністю, зустрічним позовом ОСОБА_2 до нього, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П., приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., ОСОБА_5 , про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на нерухоме майно, крім іншого, витребувано у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та повернуто її у його власність, скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру за вищевказаною адресою за ОСОБА_2 .

Вказав, що 16 квітня 2019 року на виконання вказаної вище постанови апеляційного суду Харківський районний суд Харківської області видав виконавчі листи № 635/10632/14-ц, зокрема, про витребування у ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яку необхідно повернути у його власність зі скасуванням державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 .

Зазначив, що він звернувся із вказаним виконавчим листом та заявою про відкриття виконавчого провадження до Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському районі та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Проте, 01 лютого 2021 року він отримав лист з відділу державної виконавчої служби, зі змісту якого дізнався, що поданий ним виконавчий лист повернутий йому разом із повідомленням від 15 січня 2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Вказав, що таке рішення головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Комар Г.В. є незаконним, необґрунтованим та таким, шо підлягає скасуванню, оскільки спосіб захисту цивільних прав у вигляді витребування власником свого майна із чужого володіння кореспондує із заходом примусового виконання - вилучення та передача предметів стягувачу. Поняття «витребування» є тотожним «вилученню та передачі предметів».

Враховуючи, що судом видано виконавчий лист, який відповідає резолютивній частині судового рішення, він звернувся до відповідного органу виконавчої служби, та судове рішення підлягало примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі.

Зазначив, що виконання рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння та передання такого майна власникові передбачає і державну реєстрацію за ним права власності на це майно. При цьому, жодних перешкод для внесення такого запису саме в процедурі примусового виконання рішення суду не існує. Навпаки, саме сукупність дій державного виконавця з вилучення у боржника майна, передання цього майна стягувачеві з державною реєстрацією за ним права власності на це майно відповідатиме меті, завданням та засадам виконавчого провадження.

Отже, дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є неправомірними.

Крім того, вказав, що змушений був звернутися до фахівця у галузі права - адвоката Поліщука О.Л. для отримання професійної правничої допомоги зі складання скарги на повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу. Станом на день звернення до суду зі скаргою ним понесені судові витрати в розмірі 6400,00 грн, які підлягають стягненню з органу державної виконавчої служби.

Просив визнати неправомірним та скасувати повідомлення головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Комар Г.В. від 15 січня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання за виконавчим листом № 635/10632/14-ц, виданим 16 квітня 2019 року Харківським районним судом Харківської області, про витребування у ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яку повернуто у власність ОСОБА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за вказаною адресою за ОСОБА_2 , та зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відмовлено; судові витрати, понесені ОСОБА_1 , віднесено за його рахунок.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його скаргу у повному обсязі; стягнути з Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) понесені ним судові витрати у розмірі 11 974,00 грн, що складаються з 6400,00 грн виплачений адвокату гонорар за складання скарги; 2560,00 грн за складання відповіді на відзив; 2560,00 грн за складання апеляційної скарги та 454,00 грн судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що судове рішення про витребування квартири має виконуватися у порядку Закону України «Про виконавче провадження», який передбачає серед заходів примусового виконання рішень вилучення у боржника та передачу стягувачу предметів. Жодних перешкод для внесення запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за ним саме в процедурі примусового виконання рішення суду немає. Чинним законодавством встановлені певні правові механізми, які державний виконавець могла та повинна була вчинити задля того, щоб судове рішення було виконане, зокрема, звернення із заявою про роз`яснення рішення, надіслання до суду подань і заяв, однак жодних дій виконавець не вчинила. Ухвала суду не містить належного мотивування. Вказав, що ним понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також у зв`язку з поданням апеляційної скарги, які підлягають стягненню з відділу державної виконавчої служби.

08 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою від Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а судове рішення законним. При цьому акцентував увагу суду на тому, що такого заходу примусового виконання як витребування квартири чинним Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено. Також, вважав, що підстав для стягнення судових витрат також не вбачається, оскільки адвокатом не вчинено жодних спроб щодо врегулювання цього питання у досудовому порядку.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

13 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю представника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання є правомірним, оскільки скасування державної реєстрації не входить до переліку заходів примусового виконання рішень та до повноважень державної виконавчої служби.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Харківського апеляційного суду від 27 березня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П., приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод в користуванні власністю, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П., приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., ОСОБА_5 , про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на нерухоме майно, позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П. 18 серпня 2011 року за реєстровим номером 2841; витребувано у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яку повернуто у власність ОСОБА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру за вищевказаною адресою за ОСОБА_2 ; усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення його до вказаної квартири; в іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

16 квітня 2019 року Харківським районним судом Харківської області видано виконавчий лист № 635/10632/14-ц на примусове виконання судового рішення про витребування у ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яку повернуто у власність ОСОБА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 № 8219105 від 24 грудня 2014 року за ОСОБА_2 (а. с. 13 том 7).

06 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 635/10632/14-ц, виданим 16 квітня 2019 року Харківським районним судом Харківської області (а. с. 14-15 том 7).

Повідомленням головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Комар Г.В. від 15 січня 2021 року ОСОБА_1 повернуто виконавчий лист №635/10632/14-ц, виданий 16 квітня 2019 року Харківським районним судом Харківської області, без прийняття до виконання на підставі пункту 7 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, а саме відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва підлягають обов`язковій державній реєстрації, яка проводиться державними реєстраторами, а не державними виконавцями, тому відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження (а. с. 16 том 7).

Вказане повідомлення отримано ОСОБА_1 01 лютого 2021 року (а. с. 18 том 7).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14 січня 2021 року (а. с. 108-109 том 7).

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (пункт 40).

У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (ZHOVNER v. UKRAINE, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 2 статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За змістом частин першої, п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно з пунктом 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Вимогами статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі, коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під іншими заходами примусового характеру маються на увазі, зокрема, виконання рішень немайнового характеру, зазначеного у розділі VIII Закону України «Про виконавче провадження»: порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення; виконання рішення про відібрання дитини; виконання рішення про поновлення на роботі; виконання рішення про виселення боржника; виконання рішення про вселення стягувача.

Отже, до інших заходів примусового характеру можна віднести і ті, які встановлені виконавчим документом.

За змістом статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Статтею 388 ЦК України визначені підстави і порядок витребування майна із чужого незаконного володіння.

Вказаний спосіб захисту цивільних прав кореспондує із заходом примусового виконання, передбаченим пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - вилучення та передача предметів стягувачу.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній до 16 січня 2020 року). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанови від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року, справа № 504/2864/13-ц, від 29 травня 2019 року, справа № 367/2022/15-ц).

Вказані висновки застосовні і щодо нової редакції пункту 9 частини першої статті 27 цього Закону, яка набрала чинності з 16 січня 2020 року: «Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі… судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно».

Отже, виконання рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння полягатиме у внесенні державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про державну реєстрацію права власності на певне майно за особою, на користь якої ухвалено таке рішення.

Внесення такого запису можливе і у процедурі примусового виконання рішення суду.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 2-№ 690/11, від 14 січня 2020 року, справа № 2-№ 690/11, від 13 червня 2018 року, справа № 650/1620/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист № 635/10632/14-ц, виданий Харківським районним судом Харківської області 16 квітня 2019 року, передбачає захід примусового виконання рішення - витребування у особи квартири.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи те, що судом видано виконавчий лист про витребування нерухомого майна, який відповідає резолютивній частині судового рішення, стягувачем зазначено ОСОБА_1 , а боржницею ОСОБА_2 , судове рішення підлягає примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі.

Отже, дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на пункт 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірними.

Державний виконавець помилково дійшов висновку про те, що виконання не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення. Поняття «витребування» є тотожним «вилученню та передачі предметів», що зазначені у пункті 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання судового рішення про витребування нерухомого майна повинно проводитись державним виконавцем в порядку пункту 3 частини першої статті 10 та статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», а тому повернення виконавчого листа на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 вказаного Закону у даному випадку суперечить вищенаведеним нормам права.

Аналогічного висновку щодо порядку виконання рішення про витребування нерухомого майна дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 314/738/15-ц, провадження № 61-22576св18.

Посилання державного виконавця, яке підтримано в ухвалі суду першої інстанції, на те, що скасування державної реєстрації не входить до переліку заходів примусового виконання рішень та до повноважень державної виконавчої служби, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки це не свідчить про те, що виконання зазначеного вище судового рішення про витребування майна не передбачає застосування заходів примусового виконання та про наявність підстав для повернення виконавчого листа без виконання. Державний виконавець жодним чином не зобов`язаний перебирати на себе функції державного реєстратора, проте має обов`язок з виконання рішення суду щодо витребування квартири. Внесення відповідного запису про державну реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_1 можливе і у процедурі примусового виконання рішення суду.

Виходячи з викладеного, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню із задоволенням скарги ОСОБА_1 .

У скарзі ОСОБА_1 та в апеляційній скарзі міститься клопотання про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 452 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, підлягають розподілу відповідно до вимог процесуального закону.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 918/858/16.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України

суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Матеріали справи свідчать про те, що інтереси ОСОБА_1 під час розгляду скарги представляв адвокат Поліщук О.Л. на підставі договору про надання правової допомоги № 01-11/02-21 від 11 лютого 2021 року (а. с. 20 том 7).

Пунктом 3.2. цього договору передбачено, що за домовленістю сторін вартість послуг виконавця за цим договором буде визначатися за погодинним розрахунком наступним чином: за одну витрачену годину роботи виконавця клієнт зобов`язаний сплатити 1280,00 грн.

З акту приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 11 лютого 2021 року вбачається, що адвокатом Поліщуком О.Л. надано ОСОБА_1 наступні види послуг: ознайомлення з первісним матеріалом (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу протягом 1,5 годин вартістю 1920,00 грн; складання тексту скарги на повідомлення державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про повернення виконавчого документа стягувачу, боржник: ОСОБА_2 , підготовка додатків та примірників скарги й доданих до неї документів відповідно до кількості осіб, що приймають участь у справі, протягом 3,5 годин вартістю 4480,00 грн. Загалом вартість послуг склала 6400,00 грн (а. с. 22 том 7).

Сплата зазначених послуг ОСОБА_7 , що діяв як представник ОСОБА_1 за довіреністю, у розмірі 6400,00 грн підтверджується копією квитанції Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 11 лютого 2021 року (а. с. 23 том 7).

З акту приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 21 квітня 2021 року вбачається, що адвокатом Поліщуком О.Л. надано ОСОБА_1 наступні види послуг: ознайомлення з первісним матеріалом (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу протягом 0,5 годин вартістю 640,00 грн; складання тексту відповіді на відзив Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на скаргу ОСОБА_1 в рамках цивільної справи № 635/10632/14-ц протягом 1,5 годин вартістю 1920,00 грн. Загалом вартість послуг склала 2560,00 грн (а. с. 145 том 7).

Сплата зазначених послуг ОСОБА_7 , що діяв як представник ОСОБА_1 за довіреністю, у розмірі 2560,00 грн підтверджується копією платіжного доручення Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 21 квітня 2021 року (а. с. 146 том 7).

З акту приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 31 травня 2021 року вбачається, що адвокатом Поліщуком О.Л. надано ОСОБА_1 наступні види послуг: ознайомлення з первісним матеріалом (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах, аналіз нормативного матеріалу та безпосереднє складання апеляційної скарги на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 року в рамках цивільної справи № 635/10632/14-ц протягом 2 годин вартістю 2560,00 грн (а. с. 150 том 7).

Сплата зазначених послуг ОСОБА_7 , що діяв як представник ОСОБА_1 за довіреністю, у розмірі 2560,00 грн підтверджується копією квитанції Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 31 травня 2021 року (а. с. 181 том 7).

Клопотань про зменшення суми витрат на правничу допомогу від Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не надходило.

У відзиві на скаргу Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) посилався на те, що несплата гонорару адвоката є підставою для вирішення спору у суді. Він не є розпорядником бюджетних коштів. Матеріали справи містять не лише договір з адвокатом, а й довіреність на ОСОБА_7 . Усі документи підписані скаржником особисто.

Однак, зазначені посилання не є підставою для відмови у стягненні на користь скаржника понесених ним судових витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу за результатами розгляду скарги. Підписання документів особисто ОСОБА_1 та наявність довіреності на ОСОБА_7 жодним чином не свідчить про те, що він не користувався послугами адвоката Поліщука О.Л. Доводи щодо відсутності повноважень на розпорядження бюджетними коштами не звільняють відділ державної виконавчої служби від покладення на нього судових витрат. Послуги з правничої допомоги ОСОБА_1 оплачені у повному обсязі.

Оскільки скаргу ОСОБА_1 задоволено, враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсутність клопотання про зменшення цих витрат, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 11 520,00 грн.

За подання апеляційної скарги на ухвалу суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 454,00 грн, який також підлягає стягненню на його користь з Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , головний державний виконавець Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Комар Ганна Володимирівна, на рішення державного виконавця задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати повідомлення головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Комар Ганни Володимирівни від 15 січня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання за виконавчим листом № 635/10632/14-ц, виданим 16 квітня 2019 року Харківським районним судом Харківської області про витребування у ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яку повернуто у власність ОСОБА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за вказаною адресою за ОСОБА_2 .

Зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 635/10632/14-ц, виданим 16 квітня 2019 року Харківським районним судом Харківської області про витребування у ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яку повернуто у власність ОСОБА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнути з Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 11 520, 00 грн витрат на правову допомогу та 454, 00 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року.