Номер провадження: 22-ц/813/7796/21
Номер справи місцевого суду: 509/1659/20
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

27.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом задоволено.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, 14 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 року залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків, але не більше 10-ти днів з дня вручення скаржнику копії ухвали суду, а саме шляхом подання до апеляційного суду належних та допустимих доказів, які підтверджують ціну позову.

01 червня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 року повторно залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків, але не більше 10-ти днів з дня вручення скаржнику копії ухвали суду, а саме шляхом подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, де вказати інші підстави для поновлення строків та надати інші докази поважності пропуску строку на апеляційне оскарження.

27 липня 2021 року скаржник до суду подала заяву, у якій зазначено, що скаржник пропустила строк з тих причин, що вона в цей період дуже важко хворіла та не змогла вчасно подати апеляційну скаргу до 02 квітня 2021 року, так як всі кошти пішли на лікування.

До даної заяви додано виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, відповідно до якої скаржник знаходилась на амбулаторному лікуванні з 25 березня 2021 року по 07 квітня 2021 року.

Викладені причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнанні апеляційним судом неповажними з таких підстав.

По-перше, суд не бере до уваги посилання скаржника на те, що вона не могла подати апеляційну скаргу, оскільки всі кошти пішли на лікування, адже дані обставини не впливають на можливість подачі апеляційної скарги, в межах строку передбаченого законом.

По-друге, щодо посилання скаржника на те, що вона важко хворіла з 25 березня 2021 року по 07 квітня 2021 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до матеріалів справи представник скаржника ОСОБА_3 ознайомився з матеріалами даної справи 02 березня 2021 року (а.с.120).

Скаржник перебувала на амбулаторному лікування по 07 квітня 2021 року, однак апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 року було подано лише 14 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку, тобто після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до абз. 18 Постанови судової палати у цивільних та господарських справах ВСУ від 16.08.2017 року у постанові ВГСУ від 15 жовтня 2015 року міститься висновок про те, що оскарження судових актів через значний проміжок часу, який суттєво перебільшує встановлений законом строк, означало б вихолощення права, встановленого судовим рішенням, та порушувало б принцип правової визначеності. Цей принцип стверджує, що жодна зі сторін не має права вимагати повторно відкриття провадження просто з метою повторного розгляду справи. Проста можливість існування 2 точок зору на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово як вказується у постанові наголошував Європейський суд з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нелюбін проти Росії», заява № 14502/04).

У справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) Європейський суд постановив: правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень. Скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням в право заявника на мирне володіння своїм майном (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року, заява № 28342/95).

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 рокупозов ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом задоволено. 17 жовтня 2020 року рішення набуло чинності.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Європейський Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Європейський Суд, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення).

За цих підстав Європейський Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 цього ж рішення).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

На підставі викладеного, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 року необхідно відмовити.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький