Справа № 639/3589/21
Провадження № 2/639/1712/21
РІШЕННЯ

(заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Безбородько І.О.,

представника позивача - Горбунова І.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу №639/3589/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України без дозволу батька,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради та просила ухвалити рішення, на підставі якого надати їй дозвіл на вивіз за межі України та оформлення документів на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Германія, дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без дозволу батька ОСОБА_2 на строки та в порядку передбаченому чинним законодавством.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

На теперішній час ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянином Федеративної Республіки Германія ОСОБА_4 . Позивач має намір разом з донькою виїхати на проживання до країни свого чоловіка.

Позивач зазначає, що у Федеративній республіці Германія доньки буде забезпечена житлом, коштами, дитині гарантовано навчання у кращій школі та достойний рівень життя.

Отримати дозвіл на виїзд за кордон та оформити документів на постійне проживання на території Федеративної республіки Германія доньки ОСОБА_5 від її біологічного батька неможливо, оскільки невідоме його місце перебування.

Позивач гарантує можливість спілкування дитини з батьком під час знаходження дівчини за кордоном.

Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2021 року головуючим по справі №639/3589/21 обрано суддю Баркову Н.В.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2021 року заявлено самовідвід по цивільній справі № 639/3589/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України без дозволу батька, справу передано до канцелярії суду для визначення судді в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2021 року головуючим по справі №639/3589/21 обрано суддю Труханович В.В.

02 червня 2021 року від адвоката Горбунова І.А. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору та уточненого позову.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від03 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України без дозволу батька. Призначено судове засідання.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Горбунов І.А. в судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити та дав пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся, про причину своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. У зв`язку з чим, на підставі вимог ч.4 ст. 223 та ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити по справі заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача.

Представник 3-тьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся, про причину своєї неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року. ( а.с. 14)

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 . ( а.с. 12)

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.11.2018 року №788 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 . ( а.с. 17)

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06.12.2018, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с. 18)

Факт того, що вихованням, розвитком та здоров`ям ОСОБА_3 займається мати, ОСОБА_1 , а батько - відповідач по справі, участі у вихованні дитини не бере, підтверджується довідкою КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №15 ХМР, листом КНП «Міська дитяча поліклініка №2» ХМР, інформаційною довідкою Харківської гімназії №46 ім. М.В.Ломоносова ХМР. ( а.с. 19-21)

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_4 . Подружжя прийняло рішення проживати разом у Німеччині. Також вони бажають щоб малолітня ОСОБА_6 проживала разом з ними, однак оформити документи на виїзд дитини не мають можливості, оскільки відсутній зв`язок з її біологічним батьком, ОСОБА_2 , у зв`язку з чим не можуть отримати від нього дозвіл на виїзд дівчини. Також представник пояснив, що переїзд дівчини на проживання до іншої держави повністю відповідає її інтересам, оскільки вона буде проживати у повній сім*ї, де склалися добрі стосунки, буде забезпечена житлом, проходити навчання в гімназії в міжнародному класі, де за нею зарезервували місце.

Дані ствердження представника позивача об`єктивно підтверджуються письмовими доказами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 30 квітня 2020 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 громадянином Федеративної Республіки Німеччина та ОСОБА_1 громадянкою України.

Згідно посвідчення на тимчасове проживання та довідки про реєстрацію за місцем проживання ОСОБА_1 має право на проживання та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З довідки гімназії імені Ейнхарда вбачається, що для ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зарезервоване місце в міжнародному класі. Навчання ОСОБА_5 може розпочати із серпня 2021 року.

За результатами оцінки психологічного стану дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за результатами тестування в суб`єктивному уявленні ОСОБА_5 її власна родина включає (за ступенем значущості) матір ( ОСОБА_1 ), батько ( ОСОБА_8 ), її саму, та бабусь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дідуся ОСОБА_11 . З означеними членами родини у ОСОБА_5 тісний емоційно-позитивний зв`язок, дівчинка з ОСОБА_12 ставиться до власної родини і повністю задоволена відносинами в ній. ОСОБА_5 з захопленням розповідає про час проведений з батьком ОСОБА_13 та свою любов до нього. В індивідуальній бесіді ОСОБА_5 висловлює категоричне небажання зустрічатись з біологічним батьком, не пам`ятає його зовнішність. Можлива поява біологічного батька сприймається дівчиною як загроза теперішньому родинному щастю. ( а.с. 13)

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Сімейного кодексу України, визначені засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994, громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно статті 10 «Конвенції про права дитини», прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.

Стаття 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16 серпня 2016 р. № 816, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09 вересня 2016 р. за № 1241/29371, затверджено Порядок провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, яким визначено процедуру прийому і розгляду заяв про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, прийняття за ними рішень та виконання прийнятих рішень.

Відповідно до пп. 7 п. 4 Розділу ІІ Порядку, заявник разом з заявою подає серед інших документів нотаріально засвідчену згоду законних представників, які залишаються в Україні, на виїзд за кордон на постійне проживання особи, законними представниками якої вони є (або копію свідоцтва про смерть чи рішення суду про позбавлення батьківських прав, про визнання особи обмежено дієздатною, або недієздатною, або безвісно відсутньою, або оголошення її померлою). Письмова згода законних представників, які залишаються в Україні, може бути надана ними особисто під час подання заявником заяви щодо особи, законними представниками якої вони є.

Підпункт 9 п. 4 Розділу ІІ Порядку встановлює, що за відсутності згоди одного із законних представників на виїзд за кордон на постійне проживання особи, яка не досягла 16-річного віку, або особи, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, надається копія рішення суду, завірена в установленому порядку.

У статті 141 СК України визначена рівність прав та обов`язків батьків відносно дитини. Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховною Ради РСР від 27.02.1991 року № 789-XII, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд виходить з того, що малолітня дитина постійно проживає з матір`ю, яка в свою чергу має право на проживання у Федеративній Республіці Німеччина разом з чоловіком ОСОБА_4 , проживаючі в іншій країні дівчина буде забезпечена належними умовами проживання, навчання, що свідчить про те, що виїзд малолітньої ОСОБА_3 для проживання за кордон повністю буде відповідати її інтересам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, ч.4 ст. 223, 265, 280-282 ЦПК України, ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст. 7, 150, 152, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст.16, п.3 ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», п.п. 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, п. 18 Постанови КМУ №231 від 31,03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», суд

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України без дозволу батька - задовольнити.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на вивіз за межі України до Федеративної Республіки Німеччина та оформлення документів на постійне місце проживання у Федеративній Республіці Німеччина малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, б. 55

Повний текст рішення складено 26.07.2021 року.

Суддя В.В. Труханович