ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5553/21 Справа № 212/4658/20 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання- Кислиця І.В.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач- Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля»

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року, ухваленого суддею Власенко М.Д. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 12 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ :

У липні 2020 року адвокат Карнаух Т.В. звернулась до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю чоловіка від нещасного випадку при виконанні трудових обов`язків.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що позивачка є дружиною ОСОБА_2 , який який працював підземним стволовим на шахті «Степова» Павлоградського виробничого об`єднання по добичі вугілля «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 05 серпня 1995 року о 18.00 годині на шахті «Степова», під час виконання трудових обов`язків з ОСОБА_2 стався нещасний випадок і він помер. На підприємстві відповідача було проведене розслідування нещасного випадку, про що було складено акт про нещасний випадок форма Н-1 №135 від 15.08.1995 року. В акті зазначено: « вид пригоди -гостра серцева недостатність... Причини смерті: 1. Гостра серцева недостатність. 2. Коронаросклероз. 3. Ішемічна хвороба серця.»

Втрата чоловіка має незворотні негативні зміни, які відбулись у особистому житті позивачки. У віці 39 років вона залишилася вдовою з двома малолітніми дітьми 16 та 10 років. Не маючи підтримки та матеріальної допомоги, вимушена була працювати на трьох роботах аби прогодувати своїх дітей. До сих пір позивачка переживає нервові потрясіння пов`язані зі смертю чоловіка та з втратою його турботи і підтримки. Смерть рідної людини, невідновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Внаслідок нещасного випадку, смертю чоловіка позивачці завдано моральну шкоду, яку просила стягнути з відповідача у розмірі - 330 610 гривень, а також відшкодувати судові витрати по справі, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 5 000 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 220 000 гривень 00 копійок без утримання податку з доходу фізичних осіб та витратина правову допомогу в розмірі 3 300 гривень.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовій збір в розмірі 2 200 гривень 00 копійок.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, відповідач ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування , в разі відмови у задоволенні апеляційної скарги ухвалити нове рішення про зменшення розміру моральної шкоди до 50 000 грн..

В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що судом першої інстанції при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, не враховано роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року.

Судом не взято до уваги, відсутність вини підприємства у настанні нещасного випадку, оскільки смерть настала внаслідок природних причин і не спричинена жодними шкідливими або небезпечними факторами виробництва.

Крім того, ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» вважає, що позивачем не надано доказів отримання позивачем моральної шкоди, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача щодо проведення судово-психологічної експертизи, яка може бути беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди позивачу.

Сума моральної шкоди стягнута на користь позивача є значно завищеною , визначеною без врахування засад розумності виваженості та справедливості.

На час виникнення спірних правовідносин , законодавством не було передбачено норму, яка б надавала право позивачу на отримання компенсації моральної шкоди, отриманої внаслідок смерті чоловіка на виробництві.

Крім того, судом стягнуто витрати на правову допомогу, які є документально не підтвердженими, завищеними та такими що не відповідають критерію розумності їхнього розміру і принципу співмірності, який закріплений на законодавчому рівні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Марченко О.Д. яка у режимі відеоконференції підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача, підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 зареєстрованого Жовтневим відділом РАЦС м. Кривий Ріг, актовий запис № 1197 (а.с. 6)

Відповідно до Акту № 135 про нещасний випадок від 15.08.1995 року, при виконанні трудових обов`язків з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. Винних осіб не встановлено (а.с. 4).

Причиною нещасного випадку ОСОБА_2 згідно п. 11.3. Акту № 135 про нещасний випадок, за формою Н-1, визначено: серцево-судинна недостатність, коронаросклероз, ішемічна хвороба серця.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.08.1999 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 43 років, причиною смерті є ішемічна хвороба серця (а.с. 7).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 працював на шахті «Степная», ВО «Павлоградвугілля», і смерть його настала на виробництві під час виконання трудових обов`язків, 25 серпня 1995 року, тому його дружині має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_2 сталася на виробництві під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачу, як дружині загиблого на ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», як правонаступника ВО «Павлоградвугілля».

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачці заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини.

Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача втрата життєвих зв`язків позивачки з рідною людиною.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачці.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у настанні нещасного випадку, оскільки смерть настала внаслідок гострої ішемічної хвороби серця, натомість відповідач не вчиняв будь яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку для відшкодування моральних страждань позивачу, оскільки факт смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві відповідача встановлений Актом № 135 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 15.08.1995 року, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди. Крім того, чоловік ОСОБА_1 загинув під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, з якого не знімається обов`язок виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю чоловіка на виробництві, адже таке право передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року, з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року справа № 210/57/19 (провадження № 61-16622св19), оскільки правовідносини у даній цивільній справи не є подібними з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, який назавжди втратив турботу та підтримку близької людини - батька та залишився без його піклування, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку він отримав у зв`язку зі смертю батька, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, позивачем не надано доказів отримання позивачем моральної шкоди, так як судово-психологічна експертиза, може бути беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки висновок судово-психологічної експертизи є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу моральної шкоди, оскільки втрата близької людини, невідновлена втрата, яка спричиняє страждання та хвилювання. Право дружини на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві, визначено статтею 1168 ЦК Українита не може бути обмежено.

Доводи апеляційної скарги, щодо стягнення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, які є документально не підтвердженими, завищеними та такими що не відповідають критерію розумності їхнього розміру і принципу співмірності, який закріплений на законодавчому рівні, не заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 вказаної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги № 41/20 від 24 червня 2020 року, акт виконаних робіт від 30 червня 2020 року відповідно до умов договору № 41/20 від 24.06.2020 року у справі, розрахунок судових витрат на правову допомогу, згідно якого позивачу ОСОБА_1 надана правова допомога на загальну суму - 5 000 гривень, яка полягає у наданні усної консультації (1 година) - 450 гривень, правовий аналіз наданих замовником документів для складання позовної заяви (2 години) - 900 гривень, формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі (30 хвилин) - 250 гривень, копіювання документів для складання позовної заяви (30 хвилин) - 150 гривень, вивчення судової практики ( 1 година 30 хвилин) - 550 гривень, складання позовної заяви ( 2 години ) - 1000 гривень, та судове представництво (орієнтовно 2 години) - 1700 гривень. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 41 від 24.06.2020 року позивачем сплачено 5000 гривень адвокату Карнаух Т.В. (а.с. 25-29).

Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень ст. 14 ПК адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

ВС вказав, що аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу відповідно до виконаних робіт, в розмірі 3300 грн..

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: