Ухвала

24 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 127/15811/20

провадження № 61-12010ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду

від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Місто» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог та ухвалених судових рішень

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Місто» (далі ПрАТ «СК «Місто») про стягнення страхового відшкодування.

Позов мотивував посилаючись на те, що 27 грудня 2016 року він придбав автомобіль марки «Toyota Land Cruiser L - 200 SE», білого кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску, згідно із договором купівлі - продажу автомобіля від 27 грудня 2016 року № GM - 7698, укладеним між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд» (далі - ТОВ «Гранд».)

Автомобіль був постійно застрахований від усіх ризиків знищення, загибелі, пошкодження, викрадення, з моменту придбання та державної реєстрації, а договори добровільного страхування наземного транспорту щороку переукладались на нові терміни. Вартість такого страхування транспортного засобу була найвищою, з врахуванням обраного виду страхування та вартості самого автомобіля.

Останній договір добровільного страхування наземного транспорту від 20 грудня 2018 року № 204 - 000183 укладено із строком дії з 00 год. 00 хв. 30 грудня

2018 року до 24 год. 00 хв. 29 грудня 2019 року зі сплатою першого страхового платежу у сумі 37 000,00 грн до 29 грудня 2018 року та другого платежу у сумі 37 000,00 грн до 29 червня 2019 року. Усі зобов`язання за договором позивач виконував належним чином.

У період часу з 22 год. 40 хв. 17 липня 2019 року по 11 год. 07 хв. 18 липня

2019 року невідома особа незаконно заволоділа належним йому автомобілем, про що він 18 липня 2019 року повідомив правоохоронні органи. Заява по факту незаконного заволодіння автомобілем була прийнята Лівобережним ВП Вінницького ВП ГУ Національної поліції у Вінницькій області 18 липня 2019 року, зареєстрована за № 11657 та внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, реєстраційний № 00001650 від 18 липня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 289 КК України.

Згідно з умовами договору добровільного страхування наземного транспорту

від 20 грудня 2018 року № 204 - 000183 вказана подія є страховим випадком, про що позивач повідомив відповідача 18 липня 2019 року, а також надав письмові пояснення.

Відповідно до пункту 2.2 договору добровільного страхування наземного транспорту від 20 грудня 2018 року № 204 - 000183 розмір страхового відшкодування становить 2 000 000,00 грн.

19 червня 2020 року ПрАТ «СК «Місто» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з ненаданням оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, про що повідомило позивача листом

від 19 червня 2020 року № 06/19062020.

Посилаючись на те, що відповідач незаконно відмовив у виплаті страхового відшкодування, позивач просив визнати відмову ПрАТ «СК «Місто» у виплаті страхового відшкодування неправомірною та стягнути на його користь страхове відшкодування у розмірі 2 000 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано відмову ПрАТ «СК «Місто» від 19 червня 2020 року у виплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування, неправомірною.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Місто» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 1 850 924,28 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що не виконання ОСОБА_1 пункту 7.1.8. договору добровільного страхування наземного транспорту

від 20 грудня 2018 року № 204 - 000183, в частині надання страховику свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, відбулося з поважних причин, оскільки відповідно до витягу ЄРДР від 25 липня 2019 року кримінального провадження

№ 00001650, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було залишено ОСОБА_1 в автомобілі, який був викрадений, і зазначена обставина була відома ПрАТ «СК «Місто».

Постановою Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Місто» задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що пунктом 7.1.8., укладеного між сторонами договору страхування, передбачено, що у випадку незаконного заволодіння транспортним засобом страхувальник зобов`язаний надати страховику свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та повний комплект оригінальних ключів від транспортного засобу та засобів проти викрадення/пультів від них (якщо комплект оригінальних ключів від транспортного засобу вилучено органами МВС - довідку про їх вилучення органами МВС). Погодившись з умовами договору, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду, що у разі настання страхового випадку він зобов`язаний надати, зокрема оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Договір страхування не забороняє страхувальнику зберігати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу у застрахованому автомобілі, проте, враховуючи, що цей документ підтверджує право на управління автомобілем, і згідно з умовами договору, внесений до переліку документів, які є необхідними для виплати страхового відшкодування, його надання є обов`язковою умовою такої виплати.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 червня

2021 року, у якій він просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, надано заявнику строк до 25 серпня 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї хвали, для подання касаційної скарги у новій редакції відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України із зазначенням підстав касаційного оскарження судового рішення, її копій відповідно до кількості учасників справи та сплати судового збору.

Залишаючи без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд роз`яснив заявнику положення частини другої статті 389 ЦПК України щодо підстав касаційного оскарження судових рішень, частин першої та третьої статті 411 ЦПК України.

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 у новій редакції та клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Клопотання про відстрочення сплати судового збору мотивоване посиланням на те, що ОСОБА_1 працює директором ПрАТ «КАПНЦОПТІМА». Його дохід з лютого 2021 року по липень 2021 року складає 29 946,00 грн, а сума судового збору, яка підлягає сплаті за подання касаційної скарги становить 21 020,00 грн. У зв`язку із неможливістю сплатити судовий збір за подання касаційної скарги, просив відстрочити йому сплату судового збору до ухвалення рішення судом касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 136 ЦПК України, суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

На підтвердження неможливості сплати судового збору, заявник надав довідку ПрАТ «КАНЦОПТІМА» згідно з якою, ОСОБА_1 з лютого 2021 року по липень 2021 отримав заробітну плату у розмірі 29 946,00 грн.

Суд касаційної інстанції, урахувавши наведені у клопотанні доводи та вивчивши додані до нього докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги, оскільки за змістом пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір»ураховуючи майновий стан сторони, суд може відстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення якщорозмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, тобто 2020 рік.

Надана заявником довідка не є достатнім доказом на підтвердження його скрутного матеріального стану, що унеможливлює сплату судового збору за подання касаційної скарги, оскільки містить відомості про отриману ним заробітну плату за шість місяців 2021 року, і не містить відомостей про його дохід за попередній календарний рік.

Підставою касаційного оскарження постанови Вінницького апеляційного суду

від 15 червня 2021 року заявник зазначив пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Зокрема заявник зазначив, що існує виключна правова проблема щодо застосування положень статті 26 Закону України «Про страхування» щодо підстав для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування у взаємозв`язку з положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), щодо обов`язку страховика у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) страхове відшкодування.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Аналіз наведеної норми ЦПК України дає підстави вважати, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається норма права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробив апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 910/13353/17 ухваленій у подібних правовідносинах, Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що статтею 20 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

У статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України «Про страхування» визначено підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування.

Серед зазначених підстав, зокрема, в частині другій статті 26 Закону України «Про страхування» зазначено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

З урахуванням наведених положень законодавства, а також умов укладеного між сторонами договору страхування, у зазначеній справі, Верховний Суд дійшов висновку, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник не надасть усіх документів про реєстрацію транспортного засобу.

Ураховуючи наведене, посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду, щодо правильного застосування норм права у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження, оскільки оскаржувана постанова Вінницького апеляційного суду хоча й не містить посилання на зазначений висновок Верховного Суду, однак узгоджується ним.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить посилання на інші випадки касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів попередніх інстанцій лише в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. За відсутності належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, Верховний Суд позбавлений можливості на власний розсуд визначити підстави касаційного оскарження та вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня

1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain»

від 19 грудня 1997 року).

Не усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Верховного Суду

від 29 липня 2021 року, відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України є підставою вважати її неподаною, а тому вона підлягає поверненню заявникові.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 4, 185, 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Місто» про стягнення страхового відшкодування, вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик