Ухвала

08 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 708/934/20

провадження № 61-7941св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача -ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області, у склад судді Попельнюха А. О., від 24 грудня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бородійчука В. Г., Єльцова В. О., від 25 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1

та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 254, номер запису про право власності № 22736393 від 09 жовтня 2017 року.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1

та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,2578 га, кадастровий номер :02:001:0252, яка розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 254, номер запису про право власності № 22735823 від 09 жовтня 2017 року.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2020 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 липня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2021 року залишено без змін.

До Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій заявник вказує, що судом касаційної інстанції не вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, які у відповідності до доводів заяви та долученого до неї акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги б/н від 04 червня 2021 року дорівнює 24 500, 00 грн, і понесені у зв`язку із підготовкою та поданням його представником відзиву на касаційну скаргу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи заяви і надані заявником документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви виходячи із наступного.

Відповідно пункту 3 частини першої статті 270 Цивільного процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої

статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції надано лише акт приймання-передачі наданих послуг від 05 серпня 2021 року відповідно до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги б/н від 04 червня 2021 року на суму 24 500, 00 грн.

У заяві про ухвалення додаткового рішення заявником зазначено, що ним долучено до заяви копію договору про надання правничої допомоги, однак до заяви фактично було долучено лише акт приймання-передачі наданих послуг, а копія договору про надання професійної правничої (правової) допомоги б/н від 04 червня 2021 року заявником долучена не була, матеріали справи такого договору (його копії) не містять.

Також слід зазначити, що позивачем не було надано доказів, які б свідчили про оплату послуг з правової допомоги (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ).

Із урахуванням викладеного слід дійти висновку, що позивачем не підтверджено документально, що ним в дійсності були понесені витрати на правову допомогу під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, а саме: не надано договір на правову допомогу б/н від 04 червня 2021 року, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.Відсутність цих документів не дозволяє суду надати оцінку розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу щодо їх дійсності, необхідності й розумності.

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді касаційної інстанції у розмірі 24 500, 00 грн.

Керуючись статтями 141, 260, 270 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович