Справа №339/147/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Ганчар Т.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про тлумачення заповіту, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся з позовом, в якому просить розтлумачити заповіт, складений 05 червня 2017 року ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розпорядження майном в його користь.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у свідоцтві про народження його батьком зі слів матері ОСОБА_2 був записаний ОСОБА_4 , оскільки на той час вона не перебувала у шлюбі.

З 1996 року мати стала проживати у цивільному шлюбі із ОСОБА_2 , а з 7 жовтня 2009 року уклали шлюб з ним і змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

Проживаючи однією сім`єю з вітчимом ОСОБА_2 , у них були родинні відносини, оскільки він називав його батьком, а ОСОБА_2 - сином.

ОСОБА_2 хотів його усиновити, але в силу різних обставин вирішення цього питання затягнулося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і він, як спадклємець за заповітом, звернувся до Долинської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не надав підтверджуючих документів про те, що є сином спадкодавця ОСОБА_2

27 травня 2021року призначено підготовче засідання.

29 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні відповідач, ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, підтвердивши, що дійсно її чоловік ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі з 1995року, вважав її єдиного сина, позивача по справі, як рідного, любив його та називав "наш ОСОБА_7 ", а позивач кликав його батьком. За її просьбою ОСОБА_2 склав заповіт в користь її сина.

Окрім того, згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, відповідача, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про прийняття визнання відповідачами позову та задоволення позовних вимог, оскільки таке визнання не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси третіх осіб.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Як вбачається із змісту позовних вимог, підставою для звернення до суду стало зазначення у заповіті спадкодавцем ОСОБА_2 позивача рідним сином, що є перешкодою для успадкування, оскільки спадкодавець, проживаючи з позивачем однією сім"єю, не був його рідним батьком.

Зокрема, судом встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , де його мати зазначена, як ОСОБА_8 і відомості про батька ОСОБА_4 вказані з її слів, оскільки мати не перебувала у шлюбі з чоловіком, від якого народила дитину ( а.с.4).

07 жовтня 2009 року мати позивача уклала шлюб з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 (а.с.7).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану вбачається, що позивач теж змінив своє прізвище та по батькові на ОСОБА_3 (а.с.6) і саме так він значиться у свідоцтві про народження та паспорті.

Однак, його батьком у свідоцтві про народження зазначений ОСОБА_4 .

Як встановив суд, і вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_2 , її чоловік чоловік ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі з 1995року, любив її єдиного сина, позивача по справі, як рідного, взамін позивач називав його батьком і тому він склав заповіт в його користь.

Також, з матеріалів справи встановлено, що 05 червня 2017 року ще за життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу, зазначивши його сином (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, і після його смерті відкрилася спадщина на належно на день смерті майно (а.с.8).

Згідно довідки виконавчого комітету Гузіївської сільської ради Болехівської міської ради від 02 листопада 2018 року вбачається, що згідно із записами в погосподарській книзі № 3 за 2016 року ОСОБА_2 належало на праві особистої власності два житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться на території сільської ради по АДРЕСА_1 .

Крім того, на день смерті ОСОБА_2 в будинку були зареєстровані ОСОБА_2 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_3 - по даний час (а.с.10).

Позивач, будучи спадкоємцем за заповітом, бажаючи прийняти спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , звернувся до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки, ним не подано документ, що позивач є його сином, або, у разі відсутності таких, рішення суду про тлумачення заповіту (а.с.11).

Згідно частини першої статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт маєфізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (частини перша та друга статті 1234 ЦК України).

Відповіднодо статті 202ЦК України, правочином є дія особи,спрямована нанабуття,зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З огляду на зазначене, заповіт є одностороннім правочином.

Відповідно до статті 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Згідно зі статтею 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно пункту 2.1 Глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Аналогічні за змістом вимоги до заповіту містяться в абзаці 2 пункту 1.6 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року 1298/20036.

Отже, об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений зі слів та словосполучень, що утворюють його текст.

Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі №378/1160/15-ц убачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України, не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Отже, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті.

Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що позивач ОСОБА_3 не може іншим шляхом, підтвердити волю спадкодавця ОСОБА_2 про його спадщину, як спадкоємця за заповітом, як шляхом тлумачення заповіту судом.

Вирішуючи питання тлумачення правочину судом враховується, що цивільне судочинство направлене на захист прав та інтересів громадян.

Як встановив суд, у складеному ОСОБА_2 заповіті, спадкодавець на випадок його смерті висловив свою волю на перехід права власності на належне йому майно, вказавши чітко, без помилок прізвище, ім`я та по батькові позивача - ОСОБА_3 .

З приводу зазначення у заповіті позивача сином, то слід визнати, що за життя ОСОБА_2 , незважаючи на факт відсутності кровного споріднення, вважав позивача ОСОБА_3 своїм сином, оскільки понад двадцять років проживав з ним та його матір"ю ОСОБА_2 однією сім`єю та вів спільне господарство і його вказівка у заповіті «сину» не має визначального значення з огляду на конкретну вказівку ним особи спадкоємця - ОСОБА_3 .

Встановлені судом обставини, що підтверджуються письмовими доказами, поясненнями відповідача обґрунтовують та підтверджують волю спадкодавця за заповітним розпорядженням ОСОБА_2 на те, щоб спадкоємець ОСОБА_3 успадкував після його смерті все його майно.

При встановлених обставинах, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 213. 1217, 1233, 1236, 1256 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного та посвідченого 05 червня 2017 року секретарем Гузіївської сільської ради Івано-Франківської області Олевич Л., зареєстрованого у реєстрі за №17, як вираження волі ОСОБА_2 заповісти ОСОБА_3 все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме право.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_3 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківської області, 03 квітня 2002року, місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківської області, 10 грудня 2009 року, місце проживання АДРЕСА_1 .

Дата складання повного тексту рішення 19 липня 2021року

Суддя Головенко О.С.