ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1423/21 Номер провадження 22-ц/814/2087/21Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

при секретарі Зеленській О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року, ухвалене суддею Яковенко Н.Л., повний текст рішення складено 24.06.2021 р.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Полтава-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вилучення та повернення предмету лізингу, виселення без надання іншого житла,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтава-Банк» про визнання недійсними пунктів договору, визнання недійсною відмови від договору.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

ВСТАНОВИЛА:

25.03.2021 року АТ «Полтава-банк» звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вилучення та повернення предмету лізингу, виселення без надання іншого житла.

Позовна заява обґрунтована тим, що АТ «Полтава-банк» є власником квартири АДРЕСА_1 . Згідно договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 року АТ «Полтава-банк» передало у строкове платне користування ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , строком до 27.11.2026 року з подальшим переходом права власності за умови повної вчасної сплати лізингових платежів.

Згідно акту прийому-передачі банк передав, а відповідач ОСОБА_1 прийняв квартиру, але порушував договірні зобов`язання, не забезпечував належну сплату лізингових платежів. Станом на 20.11.2020 р. ним допущено прострочення заборгованості загалом на суму 42274,07 грн., у зв`язку з чим в АТ «Полтава-банк» виникло право в односторонньому порядку відмовитися від договору лізингу.

23.11.2020 р. АТ «Полтава-банк» особисто вручив відповідачу ОСОБА_1 повідомлення за вих. № 005-006/3057 про відмову від договору, повідомив про розірвання в односторонньому порядку договору та припинення його дії в день отримання цього повідомлення. Але повідомлення відповідачем залишено без виконання, житлове приміщення ОСОБА_1 не звільнив.

З цих підстав просив вилучити у ОСОБА_1 та повернути АТ «Полтава-банк» предмет лізингу квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв.м. та виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири в АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

19.04.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з зустрічним позовом до АТ «Полтава-банк» про визнання недійсними пунктів договору, визнання недійсною відмови від договору, в обґрунтування якої вказував, що 23.11.2020 р. в приміщенні АТ «Полтава-банк» ним отримано повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р. та у відповідь 01.12.2020 р. було надано заяву про продовження виконання договору.

Зазначав, що прострочення внесення чергових платежів відбулося з поважних причин.

26.11.2020 р. заборгованість на суму 51063,40 грн. була сплачена. В період часу з 26.11.2020 р. не допускав прострочення платежів, банк приймав належне виконання зобов`язань зі сплати чергових платежів згідно договору фінансового лізингу.

Умови договору фінансового лізингу в частині підпунктів 7, 8 пункту 5.1. щодо права банку в односторонньому порядку відмовитися від договору вважає несправедливими.

З цих підстав просив визнати недійсним підпункт 7 та підпункт 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу № 828, укладеного 28.11.2016 р. між ним та АТ «Полтава-банк», а також визнати недійсною відмову від договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р., вчинену АТ «Полтава-банк» на підставі повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 828 за вих. № 005-006/3057 від 23.11.2020 р.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Полтава-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вилучення та повернення предмету лізингу, виселення без надання іншого житла задоволено.

Вилучено у ОСОБА_1 та повернуто Акціонерному товариству «Полтава-банк» предмет лізингу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 36,1 кв.м.

Виселено без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності Акціонерному товариству «Полтава-банк».

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтава-Банк» про визнання недійсними пунктів договору, визнання недійсною відмови від договору відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Полтава-банк» понесені судові витрати з кожного в розмірі по 567,50 грн.

З цим рішенням не погодився відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохає скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову банку та задовольнити його зустрічний позов.

Вказує, що допущена ним заборгованість за договором сплачена 26.11.2020 р.; на даний час він продовжує сплачувати лізингові платежі у строки, визначені договором фінансового лізингу та сплатив майже половину вартості квартири; банк приймав внесені ним платежі, а умови договору фінансового лізингу в частині підпунктів 7, 8 пункту 5.1. щодо права банку в односторонньому порядку відмовитися від договору є несправедливими, порушують його права як споживача, тому договір в цій частині має бути визнаний судом недійсним.

Також зазначає, що договір, предметом якого є житло, має бути посвідчений нотаріально, що не зроблено в даному випадку.

Вважає недоведеними вимоги первісного позову до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, посилаючись на те, що вказані особи не проживали у квартирі, яка є предметом договору лізингу, та не порушували прав банку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Полтава-Банк» прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, посилаючись на його законність та обґрунтованість, оскільки відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Гуріна Д.Ю., представника позивача ОСОБА_5 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це вбачається з матеріалів справи, що АТ «Полтава-банк» відповідно до договору купівлі-продажу від 23.11.2016 р. є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказану квартиру за Банком зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с. 10-11).

28.11.2016 року між АТ «Полтава-банк» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 828, за умовами якого АТ «Полтава-банк» як лізингодавець передає ОСОБА_1 , як лізингоотримувачу, предмет лізингу квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 36,1 кв.м.

Згідно з актом прийому-передачі АТ «Полтава-банк» передав, а ОСОБА_1 прийняв відповідно до договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р. квартиру в АДРЕСА_2 .

За домовленістю сторін загальна вартість предмету лізингу склала 589616,00 грн.

Відповідно до п. 3.1. вищевказаного договору фінансового лізингу, лізингоодержувач за користування предметом лізингу протягом всього строку дії договору вносить платежі, які включають в себе компенсацію вартості предмета лізингу, плату за користування предметом лізингу в розмірі 19,5 % річних від залишку невиплаченої компенсації вартості предмета лізингу, шляхом щомісячних внесків, строки сплати яких визначено в Додатку № 1 до договору.

Підпунктом 7 пункту 5.1. договору фінансового лізингу сторони передбачали право лізингодавця відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоотримувачем строків сплати лізингових платежів, встановлених договором, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більш 30 календарних днів та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно підпункту 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу № 828, укладеного між сторонами, передбачено, лізингодавець має право відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоодержувачем строків сплати платежів, встановлених підпунктами 12) та/або обов`язків, встановлених підпунктом 13) пункту 6.2. цього договору частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів (том 1 а.с. 16-21).

Суд першої інстанції встановив, і це не заперечувалося відповідачем ОСОБА_1 , що станом на 03.06.2020 р. ОСОБА_1 мав прострочену заборгованість зі сплати платежів за договором фінансового лізингу, у зв`язку з чим АТ «Полтава-банк» було надіслано йому претензію про погашення заборгованості, яка отримана ОСОБА_1 05.06.2020 р. (а.с. 24-25).

Крім цього, станом на 20.11.2020 р. ОСОБА_1 в порушення умов договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р. допустив прострочення заборгованості більше ніж 30 днів на загальну суму 42274,07 грн.

Згідно письмового повідомлення від 23.11.2020 р. за № 005-006/3057, яке цього ж дня особисто отримане відповідачем ОСОБА_1 , АТ «Полтава-банк» в порядку, визначеному п. 3,4., підпунктами 7, 9, 11 пункту 5.1., підпунктом 17 п. 6.2. договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 відмовився від договору фінансового лізингу.

Як встановлено місцевим судом, незважаючи на припинення зобов`язання фінансового лізингу відповідач ОСОБА_1 , як лізингоодержувач, не повернув позивачу предмет лізингу квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності та не звільнив вказане житлове приміщення.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 допустив порушення умов договору фінансового лізингу щодо строків внесення платежів, у зв`язку з чим банк реалізував своє право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, а відповідач ОСОБА_1 всупереч положень договору та вимог закону не повернув предмет лізингу лізингодавцеві та не звільнив вказане житлове приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено загальні правові та економічні засади фінансового лізингу.

Статтею першою Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ст. 806 ЦК України в редакції на час спірних правовідносин передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» в редакції на час спірних правовідносин передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України наслідками односторонньої відмови від двостороннього правочину є припинення зобов`язання.

Підпунктом 11) п. 5.1. договору фінансового лізингу № 282 від 28.11.2016 передбачено право лізингодавця вимагати повернення предмету лізингу у разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов`язань лізингоодержувачем за договором.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний був повернути предмет лізингу лізингоодержувачу в разі припинення зобов`язання.

Аналогічні зобов`язання передбачені сторонами в підпункті 11) п. 6.2. договору фінансового лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), прав і свобод людини та громадянина судом (ч.1 ст.55).

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами й за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 допустив порушення умов договору фінансового лізингу щодо строків внесення платежів, АТ «Полтава-банк» відповідно до умов договору та чинного законодавства, яке проаналізовано вище, реалізував своє право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 всупереч положень договору фінансового лізингу та вимог закону не повернув предмет лізингу лізингодавцеві та не звільнив вказане житлове приміщення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову про вилучення у ОСОБА_1 та повернення АТ «Полтава-банк» предмету лізингу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 36,1 кв.м.

Як правильно встановив місцевий суд, згідно з умовами укладеного договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р. квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом договору лізингу, передана у строкове, платне користування лізингоодержувача ОСОБА_1 (п. 1.1.). Договір укладено з письмової нотаріально посвідченої згоди дружини лізингоодержувача ОСОБА_2 (а.с. 20 зворот).

Проживання у квартирі АДРЕСА_1 відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які перебувають у родинних відносинах з відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без згоди власника - АТ «Полтава-банк», вчинене без належних правових підстав та порушує права позивача як власника вказаної квартири.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову Банку про виселення без надання іншого жилого приміщення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вищевказаного житлового приміщення, яке є предметом договору лізингу.

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_6 , суд першої інстанції правильно встановив, що укладений 28.11.2016 між позивачем АТ «Полтава-банк» та відповідачем ОСОБА_1 договір фінансового лізингу № 828 посвідчений нотаріально. Договір підписано сторонами.

У пункті 8.12. вказаного договору сторони засвідчили, що зміст цього договору та зміст роз`яснених нотаріусом статей Цивільного кодексу України їм зрозумілий, вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, питань, які б залишилися незрозумілими чи нез`ясованими, для них немає.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку послався у зустрічному позові ОСОБА_1 , несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (п. 6 ч. 3 ст. 18).

Статтею 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач, яким є відповідач ОСОБА_1 , має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Аналіз положень Закону України «Про фінансовий лізинг» свідчить про те, що право на односторонню відмову від договору фінансового лізингу має як лізингодавець (позивач по справі), так і лізингоодержувач (відповідач по справі).

Враховуючи, що таким правом наділені обидві сторони договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ці умови не можуть вважатися несправедливими.

Крім цього, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом, передбачено пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг». Тому такі умови, додатково передбачені сторонами в договорі, не є несправедливими.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підпункти 7, 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р., якими сторони передбачили право лізингодавця відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, не є несправедливими.

Вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу, закріплені у ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" в редакції Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР, з наступними змінами, в редакції на час спірних правовідносин, передбачають, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони під час укладення договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р. посвідчили його нотаріально, що не суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг».

Крім того, сторони договору лізингу № 828 від 28.11.2016 р. під час його укладення в підпункті 7 пункту 5.1. передбачили право лізингодавця відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоотримувачем строків сплати лізингових платежів, встановлених договором, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більш 30 календарних днів та в інших випадках, передбачених законом.

Зазначену умову договору сторони посвідчили нотаріально, дійшовши згоди щодо наявності у лізингодавця відповідного права.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Одностороння відмова від договору в розумінні норм ст. ст. 653, 782, 806 ЦК України, ст. ст. 7, 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» не потребує узгодження з іншою стороною та має наслідком припинення зобов`язання.

Нормами чинного законодавства не встановлено обов`язку нотаріального посвідчення односторонньої відмови від договору фінансового лізингу.

З огляду на встановлені обставини та проаналізовані положення закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016, вчинену АТ «Полтава-банк» на підставі повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 828 за вих. № 005-005/3057 від 23.11.2020.

Статтею 214 ЦК України передбачено, що особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

У статті 214 ЦК України законодавець вирізняє відмову від одностороннього та дво- і багатостороннього правочину. Двосторонній правочин є договором, який породжує зобов`язання.

Цією нормою передбачено можливість відмови від двостороннього договору за взаємною згодою сторін.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що до цих правовідносин не підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 214 ЦК України, на які посилається позивач за зустрічним позовом, оскільки у даному випадку взаємна згода сторін на відмову від договору відсутня, а має місце відмова лізингодавця від договору з підстав, які визначені умовами цього ж договору. Отже, така відмова не потребує нотаріального посвідчення.

Твердження відповідача про те, що в разі прийняття рішення про відмову в односторонньому порядку від договору фінансового лізингу, дане рішення повинно бути оформлено відповідним протоколом Правління Банку, яке в даному випадку відсутнє, обґрунтовано не взяті до уваги суду першої інстанції, так як це не передбачено положеннями чинного законодавства.

Також суд надав правильну правову оцінку тій обставині, що відповідач ОСОБА_1 після припинення зобов`язання за договором фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р. продовжував сплачувати платежі, оскільки це не свідчить про продовження дії договору фінансового лізингу після 23.11.2020 р.

Його посилання на те, що в період часу з 26.11.2020 р. по 05.03.2021 р. банк приймав належне виконання ним зобов`язань, спростовується наданими банком доказами, які досліджені місцевим судом, та підтверджують, що безпідставно внесені відповідачем ОСОБА_1 грошові кошти після припинення зобов`язань за договором фінансового лізингу не були зараховані банком на погашення сплати за договором фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 р., а акумульовані на окремому рахунку. Про необхідність їх отримання ОСОБА_1 повідомлявся банком, що не оспорюється відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , які переважно дублюють заперечення проти первісного позову АТ «Полтава-банк» та обґрунтування зустрічного позову, не спростовують правильних висновків місцевого суду про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, тому не заслуговують на увагу колегії суддів.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживали у квартирі, яка є предметом договору лізингу, та не порушували прав банку, також не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки вказані особи рішення суду першої інстанції не оскаржували та не позбавлені цього права в разі незгоди з ним.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга залишається судом апеляційної інстанції без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01.10.2021 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун