Справа № 167/127/21 Головуючий у 1 інстанції: Шептицька Н. В.
Провадження № 22-ц/802/1230/21 Категорія: 43 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, Рожищенської районної державної адміністрації, Луцької районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу за апеляційною скаргою позивача Заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 05 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (далі Волинська ОДА), Рожищенської районної державної адміністрації (далі Рожищенська РДА), Луцької районної державної адміністрації (далі Луцька РДА) звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року у справі № 803/3645/15 задоволено позов ОСОБА_2 до Рожищенської РДА про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Рожищенської РДА від 04 квітня 2011 року № 21-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновлення її на посаді начальника відділу освіти Рожищенської РДА.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року у справі № 803/3645/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року, у справі № 876/3136/16 задоволено заяву Рожищенської РДА про перегляд вказаного судового рішення за нововиявленими обставинами і скасовано постанову суду першої інстанції від 23 листопада 2015 року у справі №803/3645/15 та відмовлено у задоволенні позову.

На підставі ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року у справі № 876/3136/16 головою Рожищенської РДА винесено розпорядження від 04 липня 2016 року № 106-ос «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року у справі № 876/3136/16 скасовано, постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви Рожищенської РДА про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року.

ОСОБА_2 звернулася до Рожищенської РДА із заявою про поновлення на посаді, однак остання листом від 07 серпня 2007 року № 12-532 відмовила їй у поновленні з підстав відсутності такої вимоги в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 803/1460/17, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, визнано протиправною бездіяльність голови Рожищенської РДА Волинської області Гайворонської І.М. щодо не скасування розпорядження Рожищенської РДА Волинської області від 04 липня 2016 року № 106-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » та не поновлення ОСОБА_2 на посаді, визнано протиправним та скасовано розпорядження Рожищенської РДА Волинської області від 04 липня 2016 року № 106-ос «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу освіти Рожищенської РДА Волинської області з 05 липня 2016 року, зобов`язано Рожищенську РДА Волинської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 05 липня 2016 року.

На виконання даного рішення суду Рожищенською РДА ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 липня 2016 року, була нарахована заробітна плата у розмірі 268 375 грн 94 коп.

Станом на 01 лютого 2021 року ОСОБА_2 упродовж листопада 2019 листопада 2020 років нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 94 954 грн 38 коп., з яких 88 671 грн 87 коп. слід стягнути з відповідача, оскільки підстави для стягнення 6 281 грн 51 коп. відсутні, у зв`язку з тим, що минув строк позовної давності звернення до суду з позовом у цій частині виплат.

Витрачання з бюджету коштів на виплату ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, який звернувся з даним позовом до суду, оскільки уповноважені органи не повідомили прокурора про те, що будуть самостійно вживати заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом до ОСОБА_1 , що свідчить про їх бездіяльність, тому вказані обставини, відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.

Ураховуючи наведене, Заступник керівника Волинської обласної прокуратури змінивши предмет позову, просив суд стягнути з ОСОБА_1 у порядку зворотної вимоги (регресу) на користь Луцької РДА матеріальну шкоду у розмірі 88 671 грн 87 коп., завданої виплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також 2 270 грн судового збору, сплаченого Волинською обласною прокуратурою.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 05 липня 2021 року позов Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської ОДА, Рожищенської РДА, Луцької РДА задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Луцької РДА 29 557 грн 29 коп. матеріальної шкоди.

У задоволенні позову Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської ОДА, Рожищенської РДА відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Заступник керівника Волинської обласної прокуратури просив оскаржуване рішення суду в частині часткового задоволення його позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Луцької РДА матеріальної шкоди скасувати як таке, що ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову в оскаржуваній частині рішення, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано того, що особа, яка затримала виконання рішення суду про поновлення на роботі, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану підприємству, установі чи організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Крім того, суд не звернув уваги на те, що будь яких виключень чи застережень щодо можливості зменшення розміру відшкодування матеріальної шкоди п. 8 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, які є спеціальними по відношенню до інших правових норм КЗпП України, не містять. Суд також дійшов помилкового висновку, що стягнення усієї суми матеріальної шкоди поставить відповідача та її родину у становище, що межує з бідністю, оскільки наявні у справі докази такий висновок суду спростовують. Тому вважає, що суд першої інстанції в означеній частині безпідставно задовольнив частково позов.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду позивачем оскаржується лише в частині часткового задоволення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, тому в іншій частині це рішення апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 20 вересня 2021 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди та судового збору, із залишенням в решті рішення без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в оскаржуваній частині позову, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 88 671 грн 87 коп. поставить її у вкрай скрутне матеріальне становище, що межує з бідністю, а тому враховуючи обставини, що спричинили дії відповідача щодо вчинення протиправної бездіяльності, дійшов висновку, що розмір покриття шкоди відповідно необхідно зменшити до 29 557 грн 29 коп., що становить 1/3 частину від розміру заявлених позовних вимог, що на думку суду, не порушуватиме вимоги ст. 137 КЗпП України.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року у справі №803/3645/15 задоволено позов ОСОБА_2 до Рожищенської РДА про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Рожищенської РДА від 04 квітня 2011 року № 21-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновлення її на посаді начальника відділу освіти Рожищенської РДА (а.с.16-20, том 1).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року у справі № 803/3645/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року, у справі № 3136/16 задоволено заяву Рожищенської РДА про перегляд вказаного судового рішення за нововиявленими обставинами і скасовано постанову суду першої інстанції від 23 листопада 2015 року у справі № 803/3645/15 та відмовлено у задоволенні позову (а.с.21-27, том 1).

На підставі ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року у справі № 876/3136/16 головою Рожищенської РДА винесено розпорядження від 04 липня 2016 року № 106-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » (а.с.55, том 1).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року у справі № 876/3136/16 скасовано, постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви Рожищенської РДА про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року (а.с.28-32, том 1).

ОСОБА_2 звернулася до Рожищенської РДА із заявою про поновлення на посаді, однак Рожищенська РДА листом від 07 серпня 2007 року № 12-532 відмовила їй у поновленні з підстав відсутності такої вимоги в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року (а.с.196, том 1).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 803/1460/17, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного суду від 26 грудня 2019 року: визнано протиправною бездіяльність голови Рожищенської РДА Волинської області Гайворонської І.М. щодо не скасування розпорядження Рожищенської РДА Волинської області від 04 липня 2016 року № 106-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » та не поновлення ОСОБА_2 на посаді; визнано протиправним та скасовано розпорядження Рожищенської РДА Волинської області від 04 липня 2016 року №106-ос «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу освіти Рожищенської РДА Волинської області з 05 липня 2016 року; зобов`язано Рожищенську РДА Волинської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 05 липня 2016 року (а.с.33-45, том 1).

На виконання даного рішення суду Рожищенською РДА ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 липня 2016 року, нараховано заробітну плату у розмірі 268 375 грн 94 коп. (а.с.128, том 2).

Станом на 01 лютого 2021 року ОСОБА_2 упродовж листопада 2019 листопада 2020 років нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 94 954 грн 38 коп., а станом на день ухвалення рішення у справі ОСОБА_2 повністю виплачено нараховану заробітну плату за час вимушеного прогулу з 05 липня 2016 року по 29 жовтня 2019 року у розмірі 268 375 грн 94 коп. (а.с.56-94, том 1, а.с.132-135, том 2).

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У ст. 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ч. 1 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18.

Як встановлено судом першої інстанції, рішення про відмову у поновленні ОСОБА_2 після набрання законної сили ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року було прийняте саме відповідачем ОСОБА_1 , яка на той час працювала на посаді голови Рожищенської РДА, що підтверджується також рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 803/1460/17 (а.с.195, том 1).

06 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Голови Волинської ОДА з проханням скасувати розпорядження голови Рожищенської РДА від 04 липня 2016 року №106-ос та зобов`язати ОСОБА_1 усунути усі перешкоди у реалізації її права на державну службу і повідомленням за підписом голови Волинської ОДА від 18 вересня 2017 року ОСОБА_2 фактично відмовлено у задоволенні її заяви від 06 вересня 2017 року (а.с.36-38, том 2).

Зважаючи на те, що у зв`язку з поновленням ОСОБА_2 на роботі за рішенням суду і сплатою Рожищенською РДА і Луцькою РДА, як правонаступником з 01 січня 2021 року Рожищенської РДА, на її користь 268 375 грн 94 коп. за час вимушеного прогулу, Луцькій РДА завдано матеріальної шкоди з вини відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вона як службова з вини якої завдано шкоди, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди.

Так суд визначаючи розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 у порядку зворотної вимоги (регресу) на користь Луцької РДА у розмірі 88 671 грн 87 коп., завданої виплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказував про необхідність враховувати положення ст. 137 КЗпП України.

Відповідно до положень вищевказаної норми, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Суд вважав, що передбачена ч. 2 ст. 137 КЗпП України можливість зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю, стосується всіх видів відповідальності. При цьому норма ч. 2 ст. 137 КЗпП України містить в собі обмеження в її застосуванні лише щодо випадків, коли шкоди завдана злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою і такої обставини судом при розгляді справи не встановлено.

З огляду на майновий стан відповідача, суд дійшов висновку, що стягнення з неї 88 671 грн 87 коп. матеріальної шкоди поставить її у вкрай скрутне матеріальне становище, що межує з бідністю, а урахувавши обставини, що спричинили дії відповідача щодо вчинення протиправної бездіяльності, суд вважав, що позов Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької РДА у цій частині слід задовольнити частково, а саме в межах 29 557 грн 29 коп., що становить 1/3 частину від розміру заявлених позовних вимог. Суд вважав, що такий розмір шкоди відповідає загальним засадам цивільного законодавства, які установлені ч. 1 ст. 3 ЦК України, як розумність та справедливість; цивільно-процесуального законодавства, які установлені статтями 2, 11 ЦПК України, такі як верховенство права і пропорційність при здійсненні провадження у справі, а також застосування принципу співмірності при вирішенні трудових спорів.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про зменшення розміру покриття шкоди, і при цьому вважав, що вимоги ст. 137 КЗпП України не буде порушено.

Однак, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки положення п. 8 ч. 1 ст. 134 та ст. 237 КЗпП України передбачають саме настання повної матеріальної відповідальності винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Ці правові норми, що також підтверджується вищенаведеною правовою позицією Верховного Суду, не передбачають підстав для застосування ч. 2 ст. 137 КЗпП України та зменшення шкоди, що підлягає покриттю, оскільки не стосується всіх видів відповідальності.

Зазначеного суд першої інстанції до уваги не прийняв та помилково вважав за доцільне при визначенні розміру відшкодування матеріальної шкоди зменшити її розмір до 1/3, помилково застосувавши до правовідносин, що виникли у цій справі, положення ч. 2 ст. 137 КЗпП України.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 , як службова особа, згідно із п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України несе повну матеріальну відповідальність, тому з неї на користь Луцької РДА підлягає до стягнення у порядку зворотної вимоги (регресу) на користь Луцької РДА матеріальна шкода у розмірі 88 671 грн 87 коп., завдана виплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Саме з цих підстав рішення підлягає зміні, а не скасуванню, як про це просив позивач в апеляційній скарзі, оскільки суд прийшовши до обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди, неправильно визначився з розміром відшкодування такої шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, підлягає зміні в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині змінюється, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задовольняються повністю на суму 88 671 грн 87 коп., тому з відповідача ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури пропорційно до задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 270 грн та 2 270 грн 11 коп. за подання апеляційної скарги, а всього 4 540 грн 11 коп.

Оскільки в решті рішення суду позивачем не оскаржується, тому апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості не переглядається.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Заступника керівника Волинської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 05 липня 2021 року у цій справі в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Луцької районної державної адміністрації у порядку зворотної вимоги (регресу) матеріальну шкоду у розмірі 88 671 (вісімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят одна) гривня 87 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень 11 копійок судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: