Справа № 142/530/20
Провадження № 22-ц/801/2186/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Щерба Н. Л.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 рокуСправа № 142/530/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №142/530/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Щерба Н.Л. у Піщанському районному суді Вінницької області, повний текст складено 26 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягнення аліментів, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 18 травня 2017 року з нього на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку ( доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 квітня 2017 року і до досягнення повноліття доньки та сина, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, на підставі судового наказу від 10 жовтня 2019 року, виданого Піщанським районним судом Вінницької області з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. При таких обставинах позивач вважає, що розмір сплачуваних аліментів є занадто високим.

Таким чином, просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі судового наказу Піщанського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/4 частини до 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 18 травня 2017 року з ОСОБА_1 стягувались аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте, заочним рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2020 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру стягнення аліментів та вирішено зменшити розмір присуджених аліментів з 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) до 3/8 частини всіх видів заробітку (доходу), до досягнення повноліття доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.61).

З довідки №11 від 04 червня 2020 року, виданої ООО «ТаламусЛТД» вбачається, що ОСОБА_1 працює в ТзОВ «Таламус ЛТД» з 23 листопада 2016 року. На даний момент займає посаду шліфувальник групи механічної обробки. Дохід за період з 01 грудня 2019 року по 31 травня 2020 року склав 103 654,94 грн, утримано 61 342,69 грн, виплачено 42 312,25 грн.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2017 року, винесеної головним державним виконавцем Великомихайлівського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області на підставі виконавчого листа №517/191/17 від 06 червня 2017 року з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 квітня 2017 року і до досягнення повноліття доньки ОСОБА_9 і сина ОСОБА_10 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, виданою Великомихайлівським міжрайонним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області підтверджується факт наявної заборгованості зі сплати аліментів (а.с.45).

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 листопада 2019 року, винесеної головним державним виконавцем Великомихайлівського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області на підставі судового наказу №142/756/19 від 15 жовтня 2019 року, виданого Піщанським районним судом Вінницької області з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ( доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, виданою Великомихайлівським міжрайонним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області підтверджується факт наявної заборгованості зі сплати аліментів (а.с.46).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Також позивач зазначає, що згідно рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 17 травня 2017 року з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначених ст.192 СК України, які б давали підстави для зменшення розміру аліментів. Крім того, не надано і доказів зміни його матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ч. 2 ст. 182 СК України).

Частиною першою ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В положеннях ст.184 СК України зазначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2020 року розмір присуджених аліментів було зменшено з 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) до 3/8 частини всіх видів заробітку (доходу), до досягнення повноліття доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ст. ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, оскільки розмір аліментів, які стягуються на неповнолітніх дітей, не перевищує встановлений законом загальний розмір відрахувань із заробітної плати позивача, встановлений статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження», а також ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження зміни майнового стану, погіршення здоров`я після винесення судових рішень про стягнення аліментів, які б стали підставою для зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №194/629/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні позову судом першої інстанції вірно враховано, що позивач ОСОБА_1 є працездатною особою, має постійне місце роботи та стабільний дохід, та доказів зміни його матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я не надав суду, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.