Справа № 289/275/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є інвалідом І групи.

Її сусідом є ОСОБА_2 , який 14 січня 2019 року написав заяву до Головного управління ДФС у Житомирській області, яке було переадресовано до Радомишльського відділення поліції Коростишівського відділу поліції в Житомирській області.

У цій заяві зазначено, що вона та її чоловік неодноразово чинили фізичний та психологічний тиск на його родину, били ОСОБА_3 , нападали на його дружину та на нього, його сина.

З приводу цього нею були подані пояснення від 02 лютого 2019 року до правоохоронних органів.

Інформація, зазначена у цій заяві, є недостовірною та її поширення порушує немайнові права на честь та гідність.

Просить суд ухвалити рішення, яким:

-визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності та честі, інформацію, розповсюджену відповідачем;

-стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 1000000 гривень.

Ухвалою судді Радомишльського районного суду житомирської області від 17 березня 2020 року позовну заяву передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року відкрито загальне позовне провадження в справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 71), причини неявки не повідомила.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність.

У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву відповідача, з якого вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що позивачем оскаржується повідомлення до ДФС у Житомирській області від 14 січня 2019 року, позовна заява подана до суду 14 лютого 2020 року, а тому визначений законом річний строк позовної давності сплинув. Просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3).

14 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до Головного управління ДФС у Житомирській області (а.с. 7).

Позивач зазначає, що інформація, зазначена у цій заяві, є недостовірною та її поширення порушує немайнові права на честь та гідність. Зокрема, У цій заяві зазначено, що вона та її чоловік неодноразово чинили фізичний та психологічний тиск на його родину, били ОСОБА_3 , нападали на його дружину та на нього, його сина.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У ч. 2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 302 ЦК України.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Позивач просить визнати недостовірною інформацію викладену відповідачем у заяві від 14 січня 2019 року до Головного управління ДФС у Житомирській області.

Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР).

Таким чином, право ОСОБА_2 на звернення до компетентних органів гарантовано ст. 40 Конституції України, а тому вимога позивача про визнання інформації, викладеної в його заяві такою, що не відповідає дійсності, не ґрунтується на законі.

За таких обставин, відсутні підстави й для задоволення вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною від первісної вимоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень.

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною відповідача надано суду письмові докази.

18 липня 2020 року між адвокатом Бойком В.В. та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги адвокатом (а.с. 30-32).

Крім того, у матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Бойка В.В. (а.с. 33), ордер від ОСОБА_2 на адвоката Бойка В.В. (а.с. 34), довіреність від ОСОБА_2 на адвоката Бойка В.В. (а.с. 35-36) та кошторис витрат на правову допомогу від 18 липня 2020 року (а.с. 37).

Вбачається, що відповідачем не надано суду доказів оплати ним наданих послуг, зокрема, квитанції про сплату витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень.

За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень задоволенню не підлягає.

З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 3, 32, 34, 40, 62 Конституції України, статтями 23, 201, 270, 275, 277, 297, 299, 302 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2021 року.

Суддя: