Справа №488/2425/21
Провадження № 22-ц/812/1899/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретерам судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Іванової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_3

адвоката Титаренка Юрія Олександровича

на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2021 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чернявською Я.А., дата складання повного тексту не зазначена, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона з ОСОБА_3 з 18 листопада 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбних відносин, 09 вересня 2014 року ними придбано транспортний засіб марки TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на приписи ст. ст. 60, 70 СК України, просила:

визнати транспортний засіб TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

поділити спільне майно подружжя - транспортний засіб TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN; НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку транспортного засобу за кожним.

У порядку поділу спільного майна в натурі припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/2 частку транспортного засобу TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , та визнати право власності на цілий цей транспортний засіб за ОСОБА_1 .

Присудити з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частку транспортного засобу TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , за рахунок грошових коштів, що будуть внесені ОСОБА_1 на відповідний депозитний рахунок суду після визначення ринкової вартості вказаного автомобіля до висновку судово авто-товарознавчої експертизи.

04 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення вищезазначеного позову.

Мотивуючи доводи заяви вказувала, що 12 липня 2021 року, близько 15 год. , ОСОБА_3 , що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно, без її дозволу та відому, перелізши через паркан, проник до подвір`я домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить позиваці на праві приватної власності, де поводив себе дуже агресивно, погрожував спалити домоволодіння позивача, та її разом із матір`ю у ньому, а також знищити автомобіль, після чого сів до салону вказаного вище автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності сторін і знаходився у дворі будинку, розігнався з місця та в`їхав у будинок, після чого здав назад і знову на великій швидкості в`їхав у будинок, продовжуючи пошкодження будинку та автомобіля. Внаслідок вказаних дій відповідача, обвалилася стіна будинку і було пошкоджено транспортний засіб, що є спільною сумісною власністю сторін та є об`єктом поділу, згідно предмету поданого позову. Після того, як матір позивачки, побоюючись за своє життя та за життя доньки і їхнє майно відчинила ворота домоволодіння, відповідач на великій швидкості виїхав за його межі та зник у невідомому напрямку.

До цих дій відповідач вдався, коли позивач повідомила йому про те, що вона звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовними заявами про розірвання шлюбу та про поділ вказаного автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності сторін. З огляду на це, відповідач, вчиняючи зазначені вище дії, повідомив, що він краще знищить спірний автомобіль, ніж буде ділити його з позивачем.

З приводу зазначених вище обставин, позивач звернулася до поліції. Станом на теперішній час, Відділенням поліції № З МРУП ГУ НП в Миколаївській області проводиться досудове розслідування зазначених обставин у кримінальному провадженні № 0000606.

Вказує, що за таких обставин будь-який інший захід забезпечення позову, крім арешту автомобіля, не зможе забезпечити його збереження у теперішньому стані до закінчення провадження у справі, а, відповідно, й виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а зазначений захід забезпечення позову у даному випадку, з огляду на предмет позову, зміст позовних вимог, у тому числі з огляду на умови поділу майна, що пропонуються позивачкою, а також наведені вище обставини, які свідчать про загрозу перешкод у виконанні рішення суду в разі невжиття такого заходу, є заходом забезпечення позову цілком пропорційним обмеженню права відповідача на розпорядження і користування майном, що перебуває у власності сторін, оскільки відповідач за законом, з огляду на зміст ст. 65 СК України, не вправі самостійно, без згоди на це позивачки, у будь-який спосіб відчужувати вказане майно або розпоряджатися ним в інший спосіб такий, як його пошкодження чи знищення.

Враховуючи вищевикладене, просила накласти арешт на транспортний засіб марки TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_3 і який станом на теперішній час перебуває у його фактичному володінні та користуванні та до закінчення провадження у справі, передати на відповідальне збереження позивачці ОСОБА_1 .

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2021 року заяву задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб марки TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_3 і який станом на теперішній час перебуває у його фактичному володінні та користуванні та до закінчення провадження у справі, передати вказаний автомобіль на відповідальне збереження позивачці ОСОБА_1 .

Мотивуючи ухвалу суд першої інстанції вказав, що з матеріалів заяви вбачається існування реальної загрози не лише відчуження спільного сумісного майна без згоди на це та відому іншого співвласника - позивачки, що прямо заборонено законом, а й також реальної загрози того, що вказаний автомобіль, із позовними вимогами про поділ якого звернулася позивачка, відповідач може продати на запчастини, пошкодити, знищити іншим чином погіршити його стан, у тому числі, вже після проведення його оцінки експертом, або навіть після отримання з депозиту суду грошової компенсації його частки у цьому майні, яку позивачка у позовній заяві зобов`язалася внести на відповідний депозитний рахунок, знищити це спільне сумісне майно, що призведе до неможливості виконання рішення суду ухваленого у справі, в разі задоволення позовних вимог.

За такого, суд прийшов до висновку про обґрунтованість наведених у ній доводів, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, а відтак заява про забезпечення позову підлягає задоволенню у повному обсязі.

Не погодившись з ухвалою суду представник відповідача - адвокат Титаренко Ю.О. оскаржив її в апеляційному порядку.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначав, що погоджується з накладанням арешту на спірний автомобіль, як захід забезпечення позову, проте вважає, що передача останнього на відповідальне зберігання позивачці є необґрунтованою, а тому ухвала суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову в задоволені вимог позивача про передачу спірного автомобіля до закінчення провадження у справі їй на відповідальне зберігання.

Зокрема зазначає, що передаючи на зберігання позивачеві спірний автомобіль, на який накладено арешт, суд вжив заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених вимог, оскільки позивачем не доведено факти перебування в її користуванні спірного автомобіля та можливе його знищення відповідачем. Забезпечення позову не передбачає примусове вилучення майна, яке належить відповідачу та передачу його позивачеві, оскільки суд таким чином фактично вирішив спір по суті до прийняття рішення у справі.

На його думку, відповідним (адекватним) заходом забезпечення позву було б накладання арешту на автомобіль, який знаходиться у користуванні відповідача з забороною останньому вчиняти будь-які дії з зазначеним автомобілем, що можуть призвести до зменшення його вартості.

Крім того, суд передав позивачеві автомобіль на відповідальне зберігання без будь-яких обмежень, що у подальшому дозволить їй вчиняти дії, що можуть призвести до зменшення вартості предмету позову.

Таким чином, судом допущення порушення норм процесуального права.

Правом на подачу відзиву позивач не скористалася.

У судому засідання представник ОСОБА_3 адвокат Іванова Т.В. апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити ухвалу суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справ повідомлявся належним чином, за вказаного розгляд справи за його відсутності не суперечить приписам ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Законність та обґрунтованість судового рішення в частині накладення арешту на транспортний засіб в апеляційному порядку не перевіряється, оскільки сторонами ухвала в цій частині не оскаржується.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме автомобілю марки TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_3 , а згодом із заявою про забезпечення позову шляхом накладання арешту на транспортний засіб марки TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_3 і який станом на теперішній час перебуває у його фактичному володінні та користуванні та до закінчення провадження у справі, передати на відповідальне збереження позивачці ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції, дійшов висновку про її обґрунтованість та наклав арешт на автомобілю марки TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та передав його на відповідальне зберігання позивачеві.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1- 9 частини 1 статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, третіх осіб, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний, застосований місцевим судом спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги проте, що вжитий судом захід забезпечення - передача на відповідальне зберігання позивачеві предмету спору є тотожними заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Виконання ухвали суду про забезпечення позову врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».

Так, за приписами частини 1 статті 58 цього Закону майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Таким чином, з урахуванням об`єктивної інформації наявної у матеріалах справи щодо поведінки відповідача по відношенню до спірного майна (його пошкодження наїздом на будівлю), зважаючи на вимоги процесуального закону та з врахуванням вимог ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», передача спірного транспортного засобу на відповідальне зберігання позивачеві не суперечить вимогам діючого законодавства і є одним із ефективних заходів охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача.

За такого, твердження апеляційної скарги щодо неадекватності обраного заходу забезпечення позову, колегія суддів відхиляє.

Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Також, варто зауважити, що в заяві про забезпечення позову було зазначено, що на час подання заяви існувала реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду, оскільки подальше відчуження об`єкта рухомого майна третім особам або його пошкодження зробить неможливим виконання рішення по суті, якщо воно буде постановлено на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду на користь позивача. З урахуванням обсягу позовних вимог, становища спірного рухомого майна, поведінки відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задовольнити вимоги позивача стосовно застосування заходів забезпечення позовних вимог.

Судом першої інстанції було дотримано правил співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вищенаведеними вимогами позову.

Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу про забезпечення позову без порушень діючого законодавства, підстави для її скасування, зміни в межах доводів апеляційної скарги відсутні. У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є справедливою, законною та обґрунтованою. Судом повно та всебічно досліджені наявні матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального прав не допущено. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Титаренка Юрія Олександровича залишити без задоволення, ухвалу Корабельного районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.