Справа №489/4763/15-ц
Провадження № 22-ц/812/1735/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретерам судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю

«Ніконджитбудсервіс»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2021 року, постановлене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено 12 липня 2021 року, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Нікоджитбудсервіс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розірвання договору найму, виселення їх із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, стягнення заборгованості за користування приміщеннями з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України щодо відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить Товариству на праві власності з 2000 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року, у справі за позовом ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та інших співвласників нежитлових приміщень гуртожитку, визначені ідеальні частки співвласників. Зокрема встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку.

Основним видом діяльності Товариства є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

В гуртожитку проживають, у тому числі, і мешканці, яким гуртожиток вперше надавався у зв`язку із роботою на Миколаївському заводі конденсаторів, до числа яких відноситься і ОСОБА_2 , яка у 1979 році вселилася до гуртожитку і проживає до часу звернення до суду разом зі своїм дітьми ОСОБА_4 , 1985 року народження та ОСОБА_5 , 1994 року народження.

01 вересня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_2 у простій письмовій формі строком на один рік з правом пролонгації було укладено договір найму жилих приміщень, а саме, кімнат № НОМЕР_1 , 513 та АДРЕСА_2 , загальною площею 62,4 кв.м., які розташовані в належному позивачеві гуртожитку. Після укладення договору ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми вселилися у вказані кімнати, де вони зареєстровані по теперішній час.

За умовами п.2.2. цього договору, якщо наймач не вносить оплату за проживання, протягом двох місяців, наймодавець має право розірвати укладений договір. Із наданого ними розрахунку вбачається, що відповідачі у 2014 році взагалі не сплачували за своє проживання з липня по вересень 2014 року. У листопаді 2014 року їм було направлено повідомлення про розірвання укладеного договору, які останні отримали вдруге повідомлення про розірвання договору було направлено у березні 2015 року. Яке також відповідачі отримали, але продовжують користуватися майном позивача, накопичуючи борги.

А тому, договірні відносини є розірваними з 10 листопада 2014 року.

Позивач, письмово повідомляв відповідачів про розмір ставок. Між тим, ігноруючи вимоги діючого цивільного законодавства та умови договору , відповідачі не вносять плату за користування кімнатами, в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 13 025 грн.56 коп. за період їх проживання.

Направлені на адресу відповідачів акти звірки, щодо існуючої заборгованості залишилися без відповіді.

Приймаючи до уваги вище викладене, позивач просив розірвати договір найму житла від 01 березня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс»; усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні кімнатами № НОМЕР_1 , 513 та АДРЕСА_3 шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення та стягнути з них у солідарному порядку на користь позивача заборгованість, яка виникла за період з 01 березня 2012 року по 01 липня 2015 року, а саме: заборгованість за користування найманим майном у розмірі 8255,42 грн., три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 36,33 грн., інфляційні втрати - 2640, 51 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до Товариства про визнання дій неправомірними, визнання недійсним пункту 4.1 умов договору на користування житловою площею у гуртожитку, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову вказувала, що вона користується відособленими приміщеннями (трьома кімнатами) у гуртожитку, тому відповідно до ч.2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки та п. 2.3 договору, укладеного з Товариством, має право вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду. З березня 2012 року Товариство безпідставно самостійно, без будь-яких обґрунтувань та узгоджень з органами місцевого самоврядування, завищує плату за проживання (до складу якої також включені витрати на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання), посилаючись на фактичні витрати по утриманню.

Пунктом 4.1 спірного договору визначено, що оплата за користування жилою площею гуртожитку проводиться за встановленими ставками. Витрати по комунальним послугам входять в ставку оплати за користування жилою площею і окремо оплата за них не стягується.

Цей пункт є нечітким та не відповідає п. 38 Примірного положення.

Зазначене порушує її права, суперечить чинному законодавству щодо житлово-комунальних послуг та є нечесною підприємницькою практикою відповідно до положень ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зі сторони Товариства.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати:

- неправомірними дії Товариства щодо нарахувань оплати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку всупереч ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки;

- недійсним п. 4.1 договору про користування гуртожитком від 01 вересня 2003 року;

- зобов`язати Товариство надати повну інформацію про порядок нарахувань, перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо;

- зобов`язати Товариство здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку за останні три роки у відповідності до ч. 2 п. 38 Положення за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально-будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів;

- зобов`язати Товариство підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території для подальшого укладення з нею на основі Типового договору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2015 року обидва позови були об`єднані в одне провадження.

Спір між сторонами було вирішено рішеннями Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року та Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_5 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» задоволено частково. Рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2020 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про залишення зустрічного позову в частині позовних вимог:

- про визнання неправомірними дії ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахування плати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку без урахування пункту 38 Примірного положення про гуртожитки;

- визнання пункт 4.1. договору на користування жилою площею в гуртожитку недійсним;

- зобов`язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею гуртожитку за останні три роки відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, а саме, за кожний вид послуг окремо, виходячи з показників загальнобудинкових лічильників, норм споживання та встановлених тарифів;

- зобов`язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у формі типового договору без розгляду.

Відтак, позовними вимогами, які підлягали розгляду судом першої інстанції є зобов`язання Товариства надати повну інформацію про порядок нарахувань, перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо;

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову ТОВ «Ніконджилбудсервіс» суд першої інстанції виходячи з того, станом на 01 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 по оплаті за користування гуртожитком відсутня, то відсутні підстави для розірвання договору найму та виселення відповідачів.

Що ж стосується підстав відмови у задоволені зустрічних позовних щодо надання повної інформації про порядок нарахувань, про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, їх споживчі властивості тощо, то суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс» із запитом про надання такої інформації безпосередньо позивачем, хоча в силу ст. 81 ЦПК України це є її обов`язком, а тому задоволення таких вимог є передчасним.

Більш того, в ході розгляду вказаної справи, позивачем на виконання ухвали суду від 28 січня 2019 року були наведені підстави таких розрахунків, надані вихідні дані за 2013, 2014, 2015 роки, які слугували підставою обрахування (з прикладами розрахунку) ставки плати за проживання разом із комунальними послугами, їх переліком, вартістю місячного платежу та структурою тарифу в кім. № 512, 513, 514 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ТОВ «Ніконджитбудсервіс» посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, в частині первісних позовних вимог, просили про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким такі вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги Товариство вказувало, що суд першої інстанції безпідставно, без будь-якого аналізу доказів. Що знаходяться у матеріалах справи, прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог.

Судом першої інстанції не вірно зазначено про те, що після введення в експлуатацію його гуртожитку його статус не змінився.

Встановлені судом факти щодо вселення та проживання відповідачів у спірних кімнатах суперечать матеріалам справи та фактично їх викривлюють.

Також судом не вірно здійснено оцінку договору користування площею у гуртожитку Товариств, який по своїй суті є договором найму у якому визначено вартість плати за користування гуртожитком. Вказаний договір не містить розміру плати, а лише зазначає, що плата за користування площею проводиться по встановленим власником ставкам.

Враховуючи ці обставини Товариство неодноразово зверталося до відповідачів із застереженням про переукладання договору.

Правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України не позбавляє суд права розглядати справу без їх участі.

Позивач ТОВ «Ніконжилбудсервіс» у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили її залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволені зустрічного позову в апеляційному порядку не перевіряється, оскільки сторонами рішення суду в цій частині не оскаржується.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 , у 1972 році прийнятий в експлуатацію та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів, статус його як гуртожитку не змінювався.

Наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року на базі заводу конденсаторів було створено Відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток у процесі здійснення приватизації (корпоратизації) ввійшов до складу цілісного майнового комплексу Відкритого акціонерного товариства «Ніконд», яке перейменоване в повне акціонерне товариство «Ніконд», а надалі з включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства - ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14 січня 2000 року.

На підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» ( далі- Товариство) отримало 03 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток, загальною площею 6 575,5 кв. м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 03 липня 2001 року.

Згідно довідки з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій основним видом діяльності позивача є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Товариство, як новий власник, з громадянами уклав оплатні строкові договору найму та надав їм в користування кімнати.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року, після продажу гуртожитком декількох нежитлових приміщень, за Товариством визнано право власності на 9068/10000 частин цього гуртожитку.

Товариство є балансоутримувачем та управителем цього гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, довідки АА № 574625 з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України, також листів-відповідей товариства та листа виконкому Миколаївської міської ради від 14 травня 2013 року, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не визначив для себе статутною діяльністю надання послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, що підпадає під вплив Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не здійснює надання таких послуг, в зв`язку з чим він не визначений відповідним рішенням місцевого самоврядування виконавцем таких послуг.

Отже, після передачі гуртожитку у приватну власність змінився зміст правовідносин у сфері користування житловим приміщенням, а саме: користування об`єктами житлового фонду, що перебуває у приватній власності юридичних та фізичних осіб, здійснюється за договором комерційного найму і регулюється не Житловим кодексом і Положенням про соціальні гуртожитки, а Цивільним Кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з ч.3 ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_2 працювала на Миколаївському заводі конденсаторів, який реорганізовано у ВАТ «Ніконд», з 28 серпня 1979 року по 01 липня 1996 року (тобто більше 10 років). З 01 липня 1996 року по 11 вересня 2001 року вона переведена та працювала пакувальницею в дочірньому підприємстві відкритого акціонерного товариства «Ніконд» - «Факон». З 11 вересня 2001 року ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства (а. с. 264, 277 т. 1).

У 1979 році за заявою ОСОБА_2 їй, як працівнику Миколаївського заводу конденсаторів, та за згодою адміністрації і профспілкового комітету підрозділу, де вона працювала пакувальницею, вперше надано ліжко-місце у кімнаті № 512 гуртожитку. Тобто з 1979 року ОСОБА_2 вселилася до гуртожитку, зареєстрована в ньому та постійно проживає разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , іншого житла у них немає (а.с.227, 275 - 276, 278 280 т. 1).

З 1987 року по 1989 рік ОСОБА_2 проживала разом із сином ОСОБА_4 , 1985 року народження, у відособленій кімнаті № 513, а з 1994 року проживала - у відособлених кімнатах № 512, 513 (а. с.278 280 т. 1).

Отже, з 1987 року за згодою підприємства-балансоутримувача, ще до переходу вказаного гуртожитку у власність ТОВ «Ніконджитбудсервіс», відповідач займала у гуртожитку кімнати, а не ліжко-місце.

Після звільнення з роботи на підставі 1 ст.40 КЗпП України, скорочення чисельності штату працівників, ОСОБА_2 залишилася проживати у кімнатах №№512,513.

Крім того, у зв`язку із зміною власника гуртожитку, яким стало ТОВ «Ніконджитбудсервіс», 19 серпня 2003 року відповідач звернулася до директора товариства із заявою про виділення їй у користування додатково кімнату № 514, крім кімнат № 512, 513, які вже перебували у її користуванні. Її заяву було задоволено (а.с. 166). З цього часу відповідачі займають три кімнати. З 2000 року ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність, яка не стосується її попередньої роботи.

01 вересня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_2 був укладений договір на користування площею гуртожитку, відповідно до якого відповідачці були надані в користування кімнати № 514, № 513 та № 512, загальною площею 62,4 кв.м. строком на один рік.

Згідно умов договору відповідач зобов`язалась своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до п. 38 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 липня 1986 року № 208. Витрати за комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею та окремо плата за них не стягується (п.п. 2.3. і 4.1 договору).

В пункті 7.1 договору зазначено, що договір вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 із зазначеними умовами договору ознайомлена та була згодна, про що є її особистий підпис.

Згідно умов пункту 4.1 укладеного між сторонами договору користування площею в гуртожитку, плата за користування житловою площею здійснюється за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею й окремо плата за них не стягується.

Оскільки гуртожиток находиться у приватній власності і сторони у пункті 4 договору передбачили плату за користування житловою площею гуртожитка, за встановленими ставками, то до відносин сторін застосовується саме порядок оплати, який встановлений сторонами за договором, тому слід виходити саме з договірної вартості користування- ставки, а не з нормативно-визначеної.

Такі посилання колегії суддів відповідають правовим висновкам Верховного суду у справі №369/5649/17 від 04 вересня 2019 року, №320/8903/15ц від 16 серпня 2018 року.

Оплата або ставка щомісячного платежу за користування житловими приміщеннями гуртожитку (до складу якої входить і вартість комунальних послуг на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, крім теплопостачання) з травня 2012 року встановлюється відповідними розпорядженнями власника житла, виходячи із фактичної собівартості комплексного обслуговування будинку - гуртожитку, із розрахунку:

- утримання 1 кв. м загальної площі будинку-гуртожитку помноженого на кількість кв. м приміщення, яке займає особа, плюс вартість комунальних послуг, спожитих у минулому році, що надаються на підставі договорів, укладених Товариством із спеціалізованими організаціями, які здійснюють обслуговування гуртожитку, згідно із тарифами, визначеними державою. При цьому вартість утримання 1 кв. м житлової площі визначається на підставі фактичних показників по утриманню будинку за попередній рік плюс податок на додану вартість.

Про зміну розміру щомісячного платежу Товариство письмово доводило до відома мешканців.

Товариство своїми розпорядженнями визначило щомісячну ставку оплати за користування житловою площею у розмірах з 01 березня 2021 року 540 грн, з 01 вересня 2013 року -610 грн., з 01 червня 2014 року 645 грн., з 01 липня 2014 року 750 грн., з 01 травня 2015 року - 820 грн.

Позивач виконує умови договору, в той час як відповідачі ухиляється від їх належного виконання.

Відповідачі з цими розпорядженнями були ознайомлені і його не оскаржували, проте плату за проживання в гуртожитку вносили нерегулярно та у меншому розмірі, іноді невчасно, наслідком чого є утворення заборгованості за період з 01 березня 2013 року і по 01 червня 2015 року у розмірі 8255 грн.42 коп.

У зв`язку з цим, між сторонами виникали суперечності, які позивач робив спроби локалізувати та вичерпати.

Так, протягом 2013 - 2015 років Товариство неодноразово направляло відповідачеві повідомлення-претензії про наявність заборгованості, необхідність її погашення та пропозицію про укладення договору реструктуризації заборгованості (т.1 а.с. 10-16) .

Зокрема, 06 листопада 2014 року Товариство направило ОСОБА_2 повідомлення про розірвання договору з підстав порушення його умов щодо оплати за користування гуртожитком, отримане нею10 листопада 2014 року (т.1 а.с.17).

13 березня 2015 року Товариство повторно направило ОСОБА_2 повідомлення про розірвання договору та необхідність звільнення займаних приміщень протягом семи днів з моменту отримання цього повідомлення, у зв`язку із заборгованістю у розмірі 13067 грн.76 копці повідомлення позивачем залишено без уваги.

17 липня 2015 року товариство звернулося до суду із зазначеним позовом.

Вирішуючи його, суд дійшов про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості, в той час, як в матеріалах справи достатньо доказів протилежному.

Так, у фактичному користуванні відповідачів знаходиться кімната № 512,513,514 і вони мають заборгованість перед Товариством з оплати за користування нею в сумі 8255 грн. 42 коп., яка утворилася за період з 01 березня 2012року і по 01 червня 2015 року .

Розмір цієї заборгованості визначено з урахуванням проплат, здійснених ОСОБА_2 за вказаний період.

Зважаючи на вищенаведене між сторонами виникли договірні правовідносини оренди на підставі укладеного між ними договору від 01 вересня 2003 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову Товариства про стягнення заборгованості по оплаті за користування житловою площею не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Вирішуючи позов Товариства про стягнення заборгованості по оплаті оренди житла, колегія суддів вважає, що даний позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на орендаря ОСОБА_2 покладено цивільно-правовий обов`язок із оплати за користування житловим приміщенням, яка включає в себе також плату за комунальні послуги

Такому обов`язку відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Близькі за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-93цс15.

З вищевказаної довідки Товариства про заборгованість з оренди трьох кімнат у гуртожитку та розрахунку заборгованості вбачається, що у період з листопада 2013 року по січень 2015 року розмір інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати оренди становить 2598 грн.46 коп., а розмір трьох процентів річних від простроченої суми з березня 2012 року по 01 червня 2015 року- 359 грн.07 коп. (т.1 а.с.38,39-40,41-44).

Вказаний розрахунок відповідачами не спростований належними та допустимими доказами.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності та просили про її застосування до 01 липня 2021 року( т.1 а.с.134).

Отже, враховуючи, що відповідачі, уклавши договір оренди житлового приміщення кімнат 512,513,514 , власником якого є ТОВ «Ніконджилбудсервіс», у порушення вимог ст.ст.526, 530, 810, 815 ч.3 ЦК України, не виконали взяті на себе зобов`язання за договором користування площею у гортожитку щодо внесення орендної плати у розмірі та строки передбачені договором, внаслідок чого у нього станом на 01 липня 2015 року виникла заборгованість: сума основного боргу у розмірі 8255 грн.42 коп, інфляційні втрати у розмірі 2640 грн.51 коп. та три проценти річних у розмірі 360 грню33 коп., та приймаючи до уваги, що матеріали справи містять заяву про застосування позовної давності, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь Товариства «Ніконджилбудсервіс» заборгованості за користування найманим житлом у розмірі 10060 грн. 77 коп., з яких: заборгованість за користування найманим майном у розмірі 7585 грн.85 коп., три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 227 грн.54 коп. (10060.77 х0.03), інфляційні втрати - 2248 грн.38 коп. та, відповідно, задоволення позову ТОВ «Ніконджитбудсервіс»» частково.

Оскільки районний суд був іншої думки і у названій вимозі відмовив, то заборговані грошові суми та фінансові санкції на них слід стягнути з відповідачів на користь позивача за судовим рішенням апеляційної інстанції.

Що ж до вирішення вимог про розірвання договору найму та виселення відповідача з займаних кімнат, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відсутня заборгованість по сплаті за користування житлом, то відсутні підстави для розірвання договору найму та виселення відповідачів із займаного ними приміщення.

Колегія суддів не погоджується з мотивами відмови у задоволенні позову, виходячи з такого.

Підставою позову в частині вимог про розірвання договору користування житлової площі від 01 вересня 2003 року та виселення, позивач пов`язує з несплатою наймачами плати за житло протягом трьох місців: липень, серпень, вересень 2014 року та повідомлення їх про розірвання договору за вказаних обставин.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статями 317 і 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Питання правових підстав вселення, користування та виселення з гуртожитків врегульовано статтею 132 ЖК Української РСР.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями ст. 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.

За правилами пункту й частини другої статті 825, статті 826 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

За пунктом 2.2 договору передбачено право Товариства на його розірвання у випадку невнесення наймачем плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором.

Матеріалами справи підтверджено, і таке не простовано відповідачами, що за липень-вереснь 2014 року, останніми не було здійснено оплати за користування найманим ними житлом.

Однак, у цьому випадку спірний договір не може бути розірваний на підставі частини другої статті 825 ЦК України, оскільки договір не є короткостроковим (укладений на строк, що становить один рік - пункт 1.1,7.1 договору; договір з подальшою пролонгацією; частина друга статті 821 ЦК України) і невнесення наймачем плати за житло відбулося не за шість місяців, а за три.

В той же час, питання виселення з гуртожитку має свої особливості, пов`язані з забезпеченням охорони житлових прав мешканців гуртожитків від одностороннього розірвання договору найму і виселення без законних підстав, та регулюється статтею 132 ЖК УРСР.

Враховуючи, тривалість проживання відповідачів у цьому гуртожитку, матеріального стану та реальних можливостей з оплати за проживання, недоведеності позивачем того, що відповідачі навмисно не оплачують своє проживання, хоча мають для цього кошти,відсутність іншого належного на праві власності житла, що підтверджується матеріалалми справи, задоволення названих вимог у цій частині було б необґрунтованим порушенням права особи на житло, гарантоване ст. 47 Конституцією України та ст. 9 ЖК України.

За таких обставин, на думку колегії суддів, належним способом захисту майнових права позивача є стягнення заборгованості за користування житлом, що і було здійснено апеляційним судом по даній справі.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення прав такої особи, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі "Прокопович проти Росії" встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Отже, можна зробити висновок, що будівля гуртожитку має всі ознаки приміщення пристосованого для проживання в ньому, та враховуючи умови та тривалість проживання в ньому відповідачів безумовно є їх житлом.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 ЖК УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо підстав набуття відповідачами права користування спірними житловими приміщеннями, оскільки ОСОБА_2 отримала це житло, перебуваючи у трудових відносинах із колишнім власником гуртожитку, з дозволу якого їй було виділено спірні кімнати та надано право на проживання в них її членам сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Більш того, при зверненні до суду з цим позовом, позивач не оспорював підставність їх вселення до цього гуртожитку та користування ним тривалий час.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні цих вимог, виходив із інших фактичних осбтавин, то рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задоволені, але з інших підстав.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зважаючи на часткове задоволення позову Товариства та згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягути судовий збір по 181 грн.44 коп. з кожного

( 217.72 грн. за суд першої інстанції + 326.59 грн. за подачу апеляційної скарги= 544 грн.31 коп).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням задовольнити часткового.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» заборгованість за користування житловим приміщенням у розмірі 10060 грн. 77 коп., з яких: заборгованість за користування найманим майном у розмірі 7585 грн.85 коп., три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 227 грн.54 коп., інфляційні втрати - 2248 грн.38 коп.

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про розірвання договору найму, виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» судовий збір по 181 грн.44 коп. з кожного.

В іншій частині це ж судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2021 року.