РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/19231/17

Провадження № 2/638/902/21

04.10.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Запорожець Д. Д.

з участю судового розпорядника Календіної А. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області, Держави України в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області, Держави України в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення збитків та моральної шкоди, та просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Головного управління Державної Казначейської служби у Харківській області на користь ОСОБА_1 збитків, завданих під час здійснення виконавчого провадження №53703966 у сумі 78536, 87 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 8000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовано тим, що 02.11.2017 року Харківський апеляційний господарський суд прийняв постанову, якою скасував постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гапона Є. В. від 12.09.2017 року про накладення арешту на майно боржника, та суд прийшов до висновку, що винесення старшим державним виконавцем Галоном Є. В. постанови було здійснено без додержання вимог діючого законодавства. Факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, встановлений у передбаченому законом порядку - постановою суду. Незаконне рішення старшого державного виконавця Гапона Є. В. призвело до блокування господарської діяльності ОСОБА_1 , а блокування господарської діяльності ОСОБА_1 полягає в тому, що контрагенти відмовились здійснювати осінню обробку ґрунту. Вищезазначені обставини призвели до маральних страждань позивача, які виразились у тому, що він змушений звертатись до адвокатів, переносити нервові стреси, що призвело до втрати життєвих зав`язків, погіршення самопочуття, здоров`я, позивач був вимушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області надав до суду відзив, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі, виходячи з наступного. В провадженні відділу з 05.04.2017 року перебуває виконавче провадження №53703966, а саме наказ №922/695/16 від 17.03.2017 року про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, який складає 2338843, 78 грн. 05.04.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено на адресу ОСОБА_1 . 13.04.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, яка складає 2338843, 78 грн. 12.09.2017 року до відділу надійшла заява стягувана за виконавчим провадженням - ОСОБА_2 з додатками, згідно яких було встановлено, що ОСОБА_1 є орендарем земельних ділянок, на яких знаходиться незавершене виробництво соняшнику та 12.09.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на незавершене виробництво соняшнику, що знаходиться на земельних ділянках. Враховуючи той факт, що рішення про стягнення з ОСОБА_1 коштів було ухвалене судом до виникнення права застави, та йому було вручено копію постанови про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було накладено арешт на вищевказане майно. ОСОБА_1 як боржником за виконавчим провадженням не було виконано вимоги пунктів 1,3,4,6 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: після отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.04.2017 року до теперішнього часу ОСОБА_1 не подав державному виконавцю декларацію про доходи та майно належне йому, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб за формою, встановленою Міністерством юстиції України, не було повідомлено виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини. Такими діями, будучи обізнаним про відкриття відносно нього виконавчого провадження, порушуючи вимоги пункту 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», 20.04.2017 року ним було укладено договір застави майбутнього врожаю, відповідно до якого було передано в заставу належне йому майно, про що також не було повідомлено державному виконавцю. 20.09.2017 року на адресу ОСОБА_1 було направлено лист з пропозицією прийняти участь у проведені виконавчих дій, з метою уникнення непорозумінь відносно арештованого майна, та в разі проведення його опису, прийняти вказане майно на зберігання, лист отримано особисто боржником, однак відповідь не надійшла. 21.09.2017 року державному виконавцю стало відомо, що невідомими особами було розпочато збір незавершеного виробництва соняшнику на земельних ділянках, які орендує ОСОБА_1 , на яке було накладено арешт постановою від 12.09.2017 року про що складено відповідний акт. 27.09.2017 року державним виконавцем було направлено подання про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ст. 382 Кримінального кодексу України. 19.09.2017 року боржник ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Харківської області зі скаргою про скасування постанови про арешт майна боржника та постановою Харківського апеляційного господарського суду задоволено скаргу ОСОБА_1 , однак у постанові суду дії старшого державного виконавця не були визнані незаконними та встановлено, що були порушені права та законні інтереси ОСОБА_1 . Посилання ОСОБА_1 на блокування його господарської діяльності, моральних страждань та погіршення стану його здоров`я є необґрунтованими, оскільки щодо зазначених фактів ним до суду не надано будь-яких підтверджуючих документів.

Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області також надав до суду відзив, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідно додатку №3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (КПКВ 3504030) для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб у державному бюджеті передбачено видатків у розмірі 33651,9 тис. грн., які містяться на рахунку, відкритому в Державній казначейській службі України, до якого територіальні органи казначейства не мають доступу. Головне управління не має відповідних бюджетних призначень, а тому відсутній рахунок, з якого можливе відшкодування шкоди позивачу.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив, згідно якого наголошує, що неправомірність постанови державного виконавця полягає не у винесенні її до або після виникнення права застави, а у тому, що її винесено без вчинення опису заставленого майна боржника, а також у відсутності у ній необхідних відомостей. В даному випадку матеріальна та моральна шкода була завдана ОСОБА_1 саме незаконним рішенням (постановою) від 12.09.2017 у виконавчому провадженні № 53703966, а отже шкода завдана незаконним рішенням вказаної службової особи все одно підлягає відшкодуванню. 26.07.2017 року між ОСОБА_1 , який діяв як фізична особа-підприємець та Приватним виробничим Підприємством «Квадро» було укладено договір поставки, відповідно до якого постачальник (ФОП ОСОБА_1 ) зобов`язувався продати та поставити у строки передбачені цим договором покупцеві насіння, а покупець зобов`язується приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно встановленого цим Договором порядку. Поставка товару здійснюється за рахунок покупця у строки передбачені специфікацією №1 до цього договору. Специфікацією №1 до зазначеного договору було передбачено поставку товару - насіння соняшнику врожаю 2017 року, зібраного в Лозівському районі Харківської області у кількості 7,8 тон вартістю 78000 грн. Сторони домовились, що товар буде відвантажено не пізніше 03.10.2017 року. Урожай соняшнику, який повинен був бути поставлений за вищевказаним договором вирощувався на одній із земельних ділянок, на яку було накладено арешт постановою державного виконавця від 12.09.2017 року - земельній ділянці з кадастровим номером :01:000:0634 (площею 5,7157 га). Оскільки, арешт на вказану земельну ділянку було накладено саме перед початком періоду збору урожаю соняшнику (урожай соняшнику збирається у вересні - жовтні) - 12 вересня 2017 року, ОСОБА_1 не зміг зібрати урожай та виконати свої зобов`язання за вищевказаним договором поставки. Позивач не мав можливості виконати свої договірні зобов`язання перед ПВП «Квадро», адже внаслідок накладення арешту на вказану земельну ділянку не мав можливості вчиняти жодних дій з урожаєм соняшнику. ПВП «Квадро» така ситуація не влаштувала та воно повідомило позивача про розірвання договору поставки. Таким чином у зв`язку із накладенням постановою від 12.09.2017 року арешт на низку земельних ділянок, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:000:0634 (площею 5,7157 га) він не зміг виконати своїх зобов`язань. Після зняття арешту із земельних ділянок, по прибуттю до них позивачем було виявлено, що весь урожай соняшнику на ньому було викрадено, осіб викрадачів не знайдено та не притягнуто до відповідальності. У зв`язку з цим позивач не отримав жодного доходу. Факт протиправної поведінки державного виконавця Гапона Є.В підтверджується постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.11.2017 року, факт наявності збитків внаслідок накладення арешту - договором поставки від 26 липня 2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПВП «Квадро» та Специфікацією до нього, вимогою та відповіддю на зазначену вимогу від 09 жовтня 2017 року та повідомленням про розірвання договору поставки.

Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, Господарським судом Харківської області 17.03.2017 року по справі №922/695/16 видано наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2016 року та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 2094620, 48 грн. та 31419, 32 грн. судового збору (а. с. 62).

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гапона Є.В. від 12.09.2017 року у виконавчому провадженні №53703966 накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:000:0630, :01:000:0632, :02:000:0535, :02:000:0531, :01:000:0634, :02:000:0523, :02:000:0529, :02:000:0520, :02:000:0528, :01:000:0630, :02:000:0537, :02:000:0533, :02:000:0522, :02:000:0532, :02:000:0521, :02:000:0536, :02:000:0530, :02:000:0534, :01:000:0631, :01:000:0632, що знаходяться в оренді ОСОБА_1 , та яких знаходиться незавершене виробництво соняшника 2017 року, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 2338841, 9 грн. (а. с. 16-17).

Не погодившись з прийнятим рішенням державного виконавця, позивач ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Харківської області зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гапона Є.В. від 12.09.2017 у виконавчому провадженні №53703966.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.10.2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Харків задоволено: ухвалу господарського суду Харківської області від 03.10.2017 року по справі №922/695/16 скасовано, прийнято по справі нове рішення, скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гапона Є.В. від 12.09.2017 у виконавчому провадженні №53703966 з виконання наказу №922/695/16 від 17.03.2017 року, виданого господарським судом Харківської області про накладення арешту на майно боржника - незавершене виробництво соняшнику 2017 року, що знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами: :01:000:0630, :01:000:0632, :02:000:0535, :02:000:0531, :01:000:0634, :02:000:0523, :02:000:0529, :02:000:0520, :02:000:0528, :01:000:0630, :02:000:0537, :02:000:0533, :02:000:0522, :02:000:0532, :02:000:0521, :02:000:0536, :02:000:0530, :02:000:0534, :01:000:0631, :01:000:0632, що належать боржнику (справа №922/695/16) (а. с. 5-14).

Постановою Верховного Суду від 15.08.2018 року касаційні скарги ОСОБА_2 та Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському району та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області залишено без задоволення, а постанову Харківської апеляційного господарського суду від 02.11.2017 у справі №922/695/16 без змін.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу слідства, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

При цьому повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів державної влади та заподіяною шкодою.

Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №520/3307/16-ц.

Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 Цивільного кодексу України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Так, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.11.2017 року скасовано постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гапона Є.В. від 12.09.2017 у виконавчому провадженні №53703966 з виконання наказу №922/695/16 від 17.03.2017 року, виданого господарським судом Харківської області про накладення арешту на майно боржника - незавершене виробництво соняшнику 2017 року, що знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами: :01:000:0630, :01:000:0632, :02:000:0535, :02:000:0531, :01:000:0634, :02:000:0523, :02:000:0529, :02:000:0520, :02:000:0528, :01:000:0630, :02:000:0537, :02:000:0533, :02:000:0522, :02:000:0532, :02:000:0521, :02:000:0536, :02:000:0530, :02:000:0534, :01:000:0631, :01:000:0632, що належать боржнику (справа №922/695/16), а тому зазначена обставина не підлягає доказуванню у цивільній справі відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України.

Однак, сам факт винесення судового рішення, згідно з яким скасовано постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гапона Є.В. від 12.09.2017 року, не є беззаперечним фактом того, що рішенням відповідача спричинило позивачу як матеріальну, так і моральну шкоду, більш того, рішенням суду апеляційної інстанції права та інтереси позивача були поновлені.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому матеріальної шкоди та моральних страждань (втрат немайнового характеру), причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Нормами частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, статтею 83 ЦПК України імперативно визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

З огляду на вказані приписи цивільного процесуального законодавства, суд відхиляє надані стороною позивача договір поставки насіння від 26.07.2017 року. укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним виробничим підприємством «Квадро», а також специфікацію №1 до договору поставки насіння від 26.07.2017 року, якими позивач нібито підтверджує факт невиконання вказаного договору та понесення збитків, адже вони подані з пропуском визначеного законодавцем строку, а тому до розгляду судом не приймаються, при цьому позивач не обґрунтовував неможливість їх подання у належний строк з причин, що не залежали від його волі.

Більш того, звертаючись до суду позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що незаконне рішення старшого державного виконавця призвело до блокування його господарської діяльності, яке полягає у тому, що контрагенти відмовились здійснювати осінню обробку ґрунту, та матеріальні збитки становлять 78536, 87 грн., натомість у відповіді на відзив уже мова йде про упущену вигоду, а саме неодержаний дохід у розмірі 78000, 00 грн. за договором поставки насіння соняшнику врожаю 2017 року українського походження, зібраного в Лозівському районі Харківської області.

Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту компенсацію матеріальної та моральної шкоди, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції, зокрема доказів про наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Так, при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим, у відповідності до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області, Держави України в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення збитків та моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України та на підставі ст.ст.12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області, Держави України в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення збитків та моральної шкоди - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: