ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/10/20 Номер провадження 22-ц/814/13/21Головуючий у 1-й інстанції Шевченко В. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Міщенко Я. О.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 03 березня 2020 року у складі судді Шевченко В. М.

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В січні 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на факт прострочення боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 24.02.2010 та наявність заборгованості, яка виникла станом на 26.11.2019 у сумі 312 870,44 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 3 547,90 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом - 307623,44 грн, заборгованості за пенею - 1 699,10 грн, враховуючи право кредитодавця на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, просив про стягнення з ОСОБА_1 139 870,07 грн заборгованості, у тому числі 3 547,90 грн заборгованості за кредитом та 136 322,17 грн заборгованості за відсотками за період з 24.02.2010 по 26.08.2018, з покладенням на відповідача понесених по справі судових витрат - 1921 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 24 лютого 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, проте, своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась вказана заборгованість.

Заочним рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 03 березня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24.02.2010 в розмірі 3 547,90 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2 102 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді такі умови договору як розмір кредиту, термін його повернення, підстави та умови нарахування відсотків, сплати комісій, штрафу та пені.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу та, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог банку в цій частині.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом не взято до уваги підписання відповідачем довідки про умови кредитування, у якій зазначена базова відсоткова ставка - 2,5% на місяць, що становить 30% річних, як і зазначено у розрахунку до позову.

Після підвищення процентної ставки по кредиту, відповідач не звертався до банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору та продовжував здійснювати зняття та погашення коштів, а отже, прийняв нові тарифи та погодився з їх зміною.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач не повернув його, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

На думку апелянта суд оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає стаття 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейський кодексів цивільного права.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та у відповідності до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 24 лютого 2010 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

В анкеті-заяві своїм підписом відповідач підтвердив, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

Крім того, у довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду від 24 лютого 2010 року, яка містить підпис позичальника, відповідач був ознайомлений з фінансовими умовами надання кредиту, зокрема, базовою відсотковою ставкою за користування кредитом - 2,5% на місяць, розміром щомісячних платежів - 7% від заборгованості але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості, терміном внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним, розміром комісії за зняття готівки - 4% від суми операції та особистих коштів - 1% від суми операції, пені за несвоєчасність погашення заборгованості та штрафів (500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту).

Своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 547,90 грн, що її стягнуто за рішенням суду першої інстанції, яке у цій частині сторонами не оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні позову банку в частині стягнення процентів за кредитом, суд першої інстанції, врахувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, виходив з того, що у заяві позичальника від 24 лютого 2010 року сторонами не погоджено умови кредитування щодо сплати процентів, а позивачем по справі не доведено, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погодитись не може з огляду на таке.

За правилами статей 2, 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як а підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 77, частина перша статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правову позицію про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і Витяг з Умов та Правил, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Проте, у справі, яка переглядається апеляційним судом, таких обставин не встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 лютого 2010 року ОСОБА_1 підписав заяву-анкету про приєднання до Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою Приватбанку, на підставі якої він отримав кредитну картку «Універсальна».

На відміну від справи № 342/180/17 у цій справі з боку відповідача не надходило заперечень щодо непогодження між сторонами наданих банком Умов та Правил, тому застосування судом першої інстанції вказаного правового висновку Великої Палати Верховного Суду до спірних правовідносин не є правильним.

Крім того, наявна в матеріалах справи довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду від 24.02.2010, яка підписана відповідачем, містить погоджений сторонами розмір процентів за кредитом - 2,5% на місяць або 30% річних, що залишилось поза увагою місцевого суду.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про недоведеність факту досягнення між сторонами у належній письмовій формі домовленості щодо розміру процентів за користування кредитними коштами є помилковими.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 30 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

У спірних правовідносинах сторони погодили строк кредитування у межах строку дії картки, що визначається останнім календарним днем місяця і року, на який картку було випущено. Після закінчення строк дії картки продовжується шляхом надання клієнту картки з новим строком дії.

Як вбачається з наданої банком довідки, остання кредитна картка, видана ОСОБА_1 за спірним кредитним договором, мала термін дії до 04/17.

Строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки. У межах цього строку позичальник зобов`язаний був повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 30.04.2017. З 1 травня 2017 року право кредитора нараховувати проценти за кредитним договором припинилось.

Отже, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, який збігається зі строком дії картки, тобто після 30.04.2017 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є безпідставними.

Оскільки право банку нараховувати проценти за кредитним договором припинилось з 01.05.2017, колегія суддів апеляційного суду враховує платежі, здійснені відповідачем у період з 11.07.2017 по 02.03.2018 в сумі 8 814,37 грн, що безпідставно зараховані банком у поточну заборгованість по процентах за межами строку кредитування, та відповідно зменшує розмір заборгованості по процентах, що виникла станом на 30.04.2017, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частин першої, другої статті 1056-1 ЦК України у редакції, що діяла на час укладення між сторонами кредитного договору , розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Наданими позивачем Умовами та Правилами надання банківських послуг, як складової частини кредитного договору сторін, встановлено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків, за виключенням зміни розміру кредитного ліміту, за умови дотримання процедури повідомлення клієнта про такі зміни.

Згідно пункту 5.3. Умов та Правил банк зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно пункту 4.9. - шляхом надання її не рідше одного разу на місяць у спосіб, зазначений у заяві. Якщо протягом 7 днів банк не отримає повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови.

Беручи до уваги, що відповідач користувався кредитними коштами та частково погашав кредит, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором станом на 26.11.2019 та випискою за основною карткою, виданою ОСОБА_1 , тим самим визнавав взяті на себе зобов`язання, заявлені АТ КБ «ПриватБанк» вимоги про стягнення з відповідача процентів за кредитом у розмірі 43 085,40 грн підтверджено наявними у справі доказами, тому такі вимоги підлягають до задоволення.

Виходячи з наведених обставин рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат по справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 03 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками по кредитному договору за період з 24.02.2010 по 26.08.2018 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за відсотками по кредитному договору від 24.02.2010 в сумі 43 085,40 грн.

В іншій частині рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 749,91 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С. Б. Бутенко

Судді: О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна