Справа № 308/2371/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Микуляк Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року (у складі судді Деметрадзе Т.Р.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернувся до суду з позовом у березні 2018 р.

Після уточнення позовних вимог у червні 2018 р. (а.с.34-35) просив виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям із реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 03.11.2016 р. Банком у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримано у власність житловий будинок загальною площею 66,90 кв.м, житловою площею 36,70 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 29.12.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. і зареєстрованого в державному реєстрі за № 1373.

Після отримання права власності на вказаний житловий будинок Банк здійснив намагання отримати доступ до житла, однак реєстрація і проживання відповідачів у будинку перешкоджає Банку реалізувати свої права як власника житла.

Отже, відповідачі підлягають виселенню з житлового будинку без надання їм іншого житлового приміщення задля захисту прав Банку в порядку ст.ст.319, 321 ЦК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-реєстрація відповідачів у житлі, яке належить Банку, порушує його право, передбачене ст. 317 ЦК України;

-відповідачі втратили право на користування житловим будинком у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття Банком права власності на майно;

-Банк не зобов`язаний надавати відповідачам інше житло.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Пітух В.І. в інтересах ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до того, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав, а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Суд виходив із того, що відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №72912680 від 11.11.2016 р. Банк набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 і є предметом іпотеки, на підставі договору іпотеки №1373 від 29.12.2005 р., який належав іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 28.09.2005 р., тоді як кредитний договір між Банком і ОСОБА_1 № НОМЕР_2 було укладено 14.12.2005 р.

Отже, в іпотеку передано будинок, який не був придбаний за кредитні кошти, і виселення відповідачів неможливе без надання їм іншого житлового приміщення.

Вимога про зняття із реєстрації відповідачів є передчасною та окремого вирішення не потребує.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Із матеріалів справи видно, що Банк є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66.9 кв.м на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.11.2016 р. (а.с.5-7).

26.10.2017 р. Банком було надіслано ОСОБА_1 і ОСОБА_2 претензію стосовно добровільного звільнення житлового будинку з одночасним зняттям із реєстраційного обліку (а.с.8, 9-10). Указану претензію було отримано ОСОБА_1 і ОСОБА_2 10.11.2017 р., що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.11). Також вимога про добровільне звільнення житлового будинку з одночасним зняттям із реєстраційного обліку була надіслана ОСОБА_3 (а.с.38,39).

Доводи апеляційної скарги Банку про те, що реєстрація відповідачів у житлі, яке належить Банку порушує його право,передбачене ст. 317 ЦК України, відповідачі втратили право на користування житловим будинком у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття Банком права власності на майно, спростовується наступним.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Прикінцевими положеннями Закону № 898-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, та в частині другій цієї статті як виключення спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного Суду висловила намір відступити від вищезазначеного правового висновку і не застосовувати статтю 40 Закону № 898-IV та статтю 109 ЖК УРСР до правовідносин, в яких власник житла, що придбав його при зверненні стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та його сім`ї. Оскільки на думку колегії суддів, правозастосування норм національного законодавства у такий спосіб порушує права власника житла, що купив його при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Указані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. справа № 643/18788/15-ц.

Із матеріалів справи вбачається, що 14.12.2005 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKK7GA000000185, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк по 13 грудня 2009 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 6254 доларів США на такі цілі: 6000 доларів США споживчі потреби, 104,35 доларів США страхування нерухомості, 150 доларів США - особове страхування, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,33 % (а.с.106-109).

Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виступила застава (будинок загальною площею 61,60 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Указаний будинок набутий ОСОБА_1 у власність на підставі свідоцтва про право власності від 28.09.2005 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.112, 113,114).

Тобто, будинок, який забезпечив виконання умов кредитного договору № MKK7GA000000185 від 14.12.2005 р., був придбаний не за кредитні кошти, і Банк це не заперечує.

Банк набув право власності на житловий будинок на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.11.2016 р.

На момент реєстрації за собою права власності на спірний житловий будинок Банк знав, що в ньому зареєстровані відповідачі та проживає власник разом із членами своєї сім`ї.

Відтак, Банк мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з реєстрацією за собою права власності на такий будинок.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними.

Із урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. у справі № 643/18788/15-ц дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 29 вересня 2021 р.

Судді: