_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/7916/21
Провадження № 2/947/2218/21
11.10.2021 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Огренич І.В.
при секретарі - Ратовській А.С.
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,-
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на 79/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 21/100 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що позивачі добросовісно, відкрито, безперервно, тривалий час володіють відповідними частками будинку, а тому вважають, що в них виникло право власності на будинок у відповідних частках за набувальною давністю.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року вказану позовну заяву залишено без руху оскільки вона подана з порушенням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України.
19.03.2021 року представник позивачів, адвокат Акуліч Олексій Олександрович звернувся до суду з заявою про усунення недоліків позовної заяви (на виконання ухвали судді від 16.03.2021 року) та надав квитанції про сплату судового збору.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.03.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2021 року за клопотанням представника позивачів у зв`язку зі смертю первісного відповідача - ОСОБА_5 залучено до участі у справі правонаступники - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.09.2021 року підготовче провадження по справі закрито, та справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі,проти заочного розгляду справи не заперечував.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідачі до судового засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили.
Вислухавши представника позивачів, свідківОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 з 10.01.1986 року по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у її паспорті громадянина України.
Вказаний житловий будинок було побудовано ОСОБА_8 згідно з договором про право забудови від 12.05.1948 року. Як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №2-2578 від 15.03.2005 року після смерті ОСОБА_8 його онук, ОСОБА_5 оформив спадкові права на будинок.
Будинок фактично був поділений на два самостійних будинки з окремими входами. Одна частина будинку складається фактично із наступних приміщень: циф. «1» - коридор, площею 2,1 кв.м, циф. «2» - житлова, площею 5,5 кв.м, циф. «3» - житлова, площею 14,3 кв.м, циф. «4» - кухня, площею 3,5 кв.м, циф. «5» - сан.вузол, площею 3,5 кв.м., що становить 21/100 частку будинку; інша частина будинку складається фактично із наступних приміщень: циф. «6» - житлова, площею 13,5 кв.м, циф. «7» - житлова, площею 10,4 кв.м, циф. «8» - житлова, площею 14,4 кв.м, циф. «9» - кухня, площею 14,3 кв.м., циф. «10» - сан.вузол, площею 3,2 кв.м та становить 79/100 часток будинку, що відображено у технічному паспорті № НОМЕР_1 від 16.02.2005 року.
21.06.2005 року ОСОБА_5 подарував 21/100 частку будинку ОСОБА_4 , що підтверджується Договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. 21.06.2005 року за реєстровим №1594.
Після підписання вказаного договору ОСОБА_5 виїхав з будинку та передав свою частку будинку ОСОБА_4 .
12.01.2006 року ОСОБА_4 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №296511 розміром 0,10 га, яка вільна від забудови. Решта земельної ділянки площею 0,0268 залишилась для обслуговування будинку АДРЕСА_1 .
Як вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. за реєстровим №У-261 від 13.12.2006 року ОСОБА_4 продала належну їй на праві власності земельну ділянку АДРЕСА_1 ОСОБА_10 . Вказана земельна ділянка є суміжною з земельною ділянкою розміром 0,0268, на якій розташований спірний житловий будинок.
Як встановлено під час розгляду справи ОСОБА_4 не здійснювала відчуження належної їй 21/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості №246093500 від 26.02.2021 року.
В житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивачі та члени їх сім`ї, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 , що підтверджується Витягом з будинкової книги №18 від 18.01.2021 року.
В користуванні позивача, ОСОБА_2 знаходиться 79/100 часток вказаного будинку, в користуванні ОСОБА_5 21/100 частка житлового будинку.
Позивачі не мають іншого житла для постійного проживання для себе та членів своєї сім`ї, окрім спірного будинку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості №246449079 від 01.03.2021 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості №246448175 від 01.03.2021 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Абзацом 2 п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року визначено при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Керуючись п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є фактичними власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , - відкрито там проживають здійснюють його утримання та обслуговування, виконують необхідний поточний та капітальний ремонт.
Ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_4 ніколи з 2005 року не приймали участі у витратах на управління, утримання та збереження будинку. Окрім цього вони жодного разу до будинку не з`являлися та не заявляли бажання в ньому проживати.
Добросовісність, відкритість, безперервність і тривалість володіння ОСОБА_2 79/100 частками та ОСОБА_1 21/100 часткою житлового будинку АДРЕСА_1 підтверджується також наявністю у позивачів оригіналу будинкової книги, яку відповідачі особисто передали, як підтвердження, що позивачі являються єдиними власниками будинку, а також поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які були допитані у судовому засіданні.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 04.07.2018 року у справі № 539/1605/16-ц (провадження № 61-8281св18) дійшов висновків, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Згідно із аб. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Відповідно до ч.1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що докази, надані стороною позивачів є достатніми для підтвердження позовних вимог в сенсі ст. 80 ЦПК України.
При таких обставинах, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів підлягають задоволенню як обґрунтовані та доведені.
Керуючись ст. ст. 2, 12,13, 76-83, 263-265, 273, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності за набувальною давністю на 79/100 (сімдесят дев`ять сотих) частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності за набувальною давністю на 21/100 (двадцять одну соту) частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Огренич І. В.