Справа № 344/4687/18
Провадження № 2/344/482/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат, мотивуючи тим, що 14.11.2013 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області розірвано шлюб між сторонами, що зареєстрований 16.07.1997 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міськвиконкому, актовий запис за № 810. Під час шлюбу ними як подружжям були вкладені кошти у придбання: однокімнатної квартири № 7 загальною площею 36,31 м2 на другому поверсі в першому під`їзді, що розташована в об`єкті капітального будівництва за проектною адресою АДРЕСА_2 (Договір № 16/02/11 купівлі-продажу майнових прав від 16 лютого 2011 року); двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 (Договір № 17/02/11 купівлі-продажу майнових прав від 17 лютого 2011 року); господарських приміщень № 1 загальною площею 20,32 м2 на цокольному поверсі в першому під`їзді, що розташована в об`єкті капітального будівництва за проектною адресою АДРЕСА_2 (Договір № 18/02/11 купівлі-продажу майнових прав від 18 лютого 2011 року). Загальна вартість - 473 550 грн., сплачено аванс - $ 9000x7,95 грн./$ = 71 550 грн. Залишок - 473 550 - 71 550 = 402 000 грн. Термін кредитування - 60 місяців. Розмір щомісячного платежу: 6 700 грн. Термін оплати: до 27-го числа кожного місяця, починаючи з березня 2011 року і закінчуючи лютим 2016 року. Щомісячних платежів до моменту розірвання шлюбу було 33 (тридцять три), а це 221 100 грн. (33x6 700 грн. = 221 100 грн.). 402 000 грн. - 221 100 грн. = 180 900 грн. залишилося сплачувати після розірвання шлюбу. Тобто за все вище перелічене майно на час розірвання шлюбу було виплачено близько 65% його вартості. Позивачці відомо, що однокімнатну квартиру після розірвання шлюбу ОСОБА_2 було продано. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - номер інформаційної довідки 115851642, дата формування 01.03.2018 р., ОСОБА_2 зареєстрував право власності на нерухоме майно: гараж ( АДРЕСА_5 ) - 04.07.2017 р.; господарське приміщення № III, А ( АДРЕСА_1 ) - 27.02.2015 р.; двохкімнатна квартира ( АДРЕСА_1 ) - 25.02.2015 р. Позивачка не претендує на частину коштів від продажу ОСОБА_2 однокімнатної квартири, на гараж, господарське приміщення № III, А. Однак, для встановлення справедливості та з метою поділу спільного майна подружжя, вважає, що їй має належати 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 . Просить визнати за нею право власності на 1/2 часки квартири АДРЕСА_1 .

10.12.2018 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого повідомив, що 14.11.2013 року рішенням Івано-Франківського міського було розірвано шлюб між сторонами. Позовну заяву про розірвання шлюбу подав у квітні 2013 року. В рішенні Івано-Франківського міського суду від 14.11.2013 року чітко зазначено, що в ході розгляду судової справи встановлено, що позивач з відповідачем останні шість років сімейні відносити не підтримують, ...». У своєму позові також зазначив, що разом не живуть останні 6 років разом, проживають окремо і не мають спільного бюджету. З 2008 року проживав в м. Київ. Тому позивачка, ОСОБА_1 не має ніякого відношення до придбаного ним одноособово під час окремого проживання за свої особисті кошти майна, в тому числі квартири АДРЕСА_1 . Майнові права на дану квартиру, які належали йому згідно договору № 17/02/11 купівлі - продажу майнових прав від 17.02.2011 року, були відчужені ним по договору від 09.03.2013 року в зв`язку з неможливістю подальшого виконання договору ( неможливості сплати повної вартості квартири). Сплачені ним кошти за період з лютого 2011 року по 09.03.2013 року в розмірі 29 000,00 гривень було повернуто і передано ОСОБА_1 , на її вимогу, взамін її погодження на розірвання шлюбу. Згідно договору про заміну сторони в договорі від 09.03.2013 року укладеного між ним, ОСОБА_3 та ТзОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Вертикаль» в особі директора Лєпєніна О.С. від 18.07.2014 року ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв права та обов`язки по договору від 09.03.2013 року та сплатив відповідно 54465 ,00 грн. вартості квартири, що відповідає сумі визначеної в п.1.6 Договору від 09.03.2013 року. Згідно акту приймання - передачі майнових прав від 30.01.2015 року підтверджено повне виконання ним взятих на себе зобов`язань по оплаті квартири. Аналогічні угоди були оформлені і на однокімнатну квартиру та господарське приміщення. Згідно наведених вище угод вартість квартири АДРЕСА_1 становить 90 765,00 грн., а не та вартість, яка зазначена позивачкою в позові. Право власності на вказану квартиру зареєстровано ним після розірвання шлюбу 27.02.2015 року, як і на господарське приміщення та відчужену однокімнатну квартиру і їх вартість є також значно меншою. Крім того, ОСОБА_2 залишив їй з сином 2-х кімнатну квартиру, загальною площею 42,7 кв.м. по АДРЕСА_8 , яка була ними приватизована на 4-х осіб: ОСОБА_2 , його батька, позивачку та спільного сина. Домовились, що свою частку він передасть своїй колишній дружині та синові. Згідно свідоцтва про право власності на дану квартиру від 15.03.2001 року, дата реєстрації в реєстрі нерухомого майна 09.01.2004 року, реєстраційний номер № НОМЕР_2 . Ні ОСОБА_2 , ні батько в цій квартирі не проживають. Стосовно зазначеного відповідачкою в описовій частині позову гаража, то право власності на нього зареєстровано на ОСОБА_2 04.07.2017 року ( після розірвання шлюбу)(т.1 а.с.52-69).

27.05.2019 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву відповідно до якої повідомив, що позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя не визнає так як у позові наведені неправдиві, перекручені та неповні обставини. Тому подає свій зустрічний позов, відповідно до якого просив визнати квартиру АДРЕСА_1 , придбану за договором від 18.07.2014 року, та зареєстровану 26.02.2015 року, його особистою приватною власністю. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити(т.2 а.с.1-27).

23.09.2019 року ухвалою Івано-Франкіського міського суду об`єднано в одне провадження цивільну справу №344/4687/18 провадження № 2/344/1072/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат та цивільну справу №344/9269/19 провадження №2/344/3176/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 , придбаної за договором від 18.07.2014 року та зареєстрованої 26.02.2015 року, особистою приватною власністю. Надано справі загальний номер №344/4687/18 провадження № 2/344/1072/19(т.1 а.с.96).

04.10.2019 року ОСОБА_1 надала відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви, її позовну заяву задоволити(т.2 а.с.32-34).

09.10.2019 року ОСОБА_2 подав заперечення(відповідь) на відзив на зустрічну позовну заяву(т.2 а.с.45,46).

17.08.2020 року ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності(т.2 а.с.68).

Представник позивачки, позивачка в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про відкладення розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву відповідно до якої просив вимоги зустрічного позову задоволити, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати за адвокатські послуги.

Представник позивачки, позивачка в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про відкладення розгляду справи. Суд вважає, що представник позивачки, позивачка зловживають правом на відкладення розгляду справи, що призводить до безпідставного відкладення та затягування розгляду справи. Також, суд звертає увагу, що представник позивачки, позивачка могли скористатися своїм правом на участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Тому, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії»).

Враховуючи наведені норми чинного законодавства та те, що дана справа перебуває у провадженні вже тривалий період, представник позивачки, позивачка неодноразово заявляли клопотання про відкладення судових засідань, зокрема 31.03.2020 року,14.08.2020 року, 02.12.2020 року, 19.03.2021 року, 08.06.2021 року, які були задоволені судом, а тому суд вважає, що повторна неявка представника позивачки, позивачки в судове засідання пов`язана із затягуванням розгляду справи, а відтак вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності на підставі пояснень наданих сторонами 23.01.2020 року та доказів, які наявні в матеріалах справи.

Беручи до уваги пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

16.02.2011 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №16/02/11 між ОСОБА_2 та ТОВ ІБК Вертикаль. Об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва:квартира, гараж, комора, господарське приміщення. Інші приміщення - багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 . П.3.3 договору - вартість майнових прав за договором складає - 54 465 грн.(т.1 а.с. 9-13).

17.02.2011 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №17/02/11 між ОСОБА_2 та ТОВ ІБК Вертикаль. Об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва:квартира, гараж, комора, господарське приміщення. Інші приміщення - багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 . П. 3.3 договору - вартість майнових прав за договором складає - 90 765 грн.(т.1 а.с. 14-17).

18.02.2011 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №18/02/11 між ОСОБА_2 та ТОВ ІБК Вертикаль. Об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва:квартира, гараж, комора, господарське приміщення. Інші приміщення - багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 . П. 3.3 - вартість майнових прав за договором складає - 28 770 грн.(т.1 а.с. 18-21).

19.02.2011 року загальний розрахунок : сплачено - 71 550 грн., залишок - 402 000 грн. Термін оплати : до 27 - го числа кожного місяця, починаючи з березня 2011 -го року і закінчуючи лютим 2016 року(т.1 а.с.22).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства.

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд вважає, що майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 (Договір № 17/02/11 купівлі-продажу майнових прав від 17.02.2011 рокут є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Проте, як було встановлено у ході судового розгляду 09.03.2013 року укладено договір про заміну сторони в Договорі №17/0211 купівлі-продажу майнових прав від 17.02.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ТОВ Інвестиційно-будівельна компанія «Вертикаль»(т.1 а.с.60,61).

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що сплачені ним за період з лютого 2011 року по 09.03.2013 року кошти в розмірі 29 000 гривень було повернуто і передано ОСОБА_1 , на її вимогу, взамін її погодження на розірвання шлюбу.

Позивачка заперечує факт отримання нею коштів у розмірі 29 000 грн., оскільки, відсутні докази їх передання, проте, зазначила, що не претендує на частину коштів від продажу ОСОБА_2 після розірвання шлюбу майна відповідно до Договору №17/0211 купівлі-продажу майнових прав від 17.02.2011 року, яке 09.03.2013 року було відчужено(за договором про заміну сторони в Договорі №17/0211 купівлі-продажу майнових прав від 17.02.2011 року), а саме, - однокімнатної квартири, гаражу та господарського приміщення № III, А.

З матеріалів справи вбачається, що фактично існування сім`ї припинилось 14.11.2013 року, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду, яким шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано та встановлено, що сторони не підтримують сімейні відносини останні шість років(а.с.8).

Отже, майно (до складу якого входила спірна квартира) відповідно до Договору №17/0211 купівлі-продажу майнових прав від 17.02.2011 року, яке 09.03.2013 року було відчужено(за договором про заміну сторони в Договорі №17/0211 купівлі-продажу майнових прав від 17.02.2011 року) саме, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому суд приходить до висновку, що відповідно кошти від реалізованого майна були використані в інтересах та на потреби сім`ї.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду, відповідно до ст. 263 ЦПК України належним чином не обґрунтувала, свої позовні вимоги, що спірне нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст.261ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску.

Оскільки судом встановлено, що права чи інтереси позивачки не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості, судом не досліджується питання щодо наявності чи відсутності підстав для застосування строку позовної давності.

А відтак, суд прийшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 є безпідставними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо заявленої позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 , придбаної за договором від 18.07.2014 року та зареєстрованої 26.02.2015 року, його особистою приватною власністю, то така вимога підлягає до задоволення з наступних підстав.

З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Так, 14.11.2013 року рішенням Івано-Франківського міського суду, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано та встановлено, що сторони не підтримують сімейні відносини останні шість років(а.с.8).

Згодом, 18.07.2014 року було укладено договір про заміну сторони в Договорі від 09.03.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та ТОВ Інвестиційно-будівельна компанія`Вертикаль». П. 1.8. підписанням даного договору сторона 1 підтверджує отримання від сторони 2 коштів в сумі 54 465 грн., що відповідає сумі визначеній п.1.6.Договору на виконання умов Договору, в якості компенсації витрат понесених Стороною 1 на виконання умов Договору від 09.03.2011 року(т.2 а.с.16).

Та 18.07.2014 року укладено договір про заміну сторони в Договорі від 09.03.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та ТОВ Інвестиційно-будівельна компанія» Вертикаль». П.1.6 кошти, що залишилось сплатити по договору від 09.03.2013 року, а саме, 28 770,28 грн. сторона 2 зобов`язується сплатити стороні 3 на умовах Договору від 00.03.2013 року(т.2 а.с.17,18).

30.01.2015 року складено Акт приймання - передачі майнових прав між покупецем ОСОБА_2 та продавцем ТОВ ІБК «Вертикаль» , у відповідності до Договору про заміну сторони в договорі купівлі-продажу майнових прав №17/02/11 від 17.02.2011 року. ОСОБА_2 прийняв майнові права на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_9 (т.1 а.с.58)

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.02.2015 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира АДРЕСА_9 (т.2 а.с.21,22). Що підтверджується інформаційною довідкою від 01.03.2018 року, за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано нерухоме майно двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , приватна власність, частка 1(т.1 а.с.25).

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, ст.6 не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, судової практики та матеріалів справи з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, суд приходить до наступного висновку.

У зв`язку із викладеним суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири та повністю задовольняє зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 придбаної за договором від 18.07.2014 року його особистою приватною власністю.

Відповідно до чч.1,2,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. До матеріалів справи позивачем за зустрічним позовом долучено: копію договору про надання правової допомоги від 26.10.2018, укладеного між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Боднарчук С.І. та квитанцію №б/н про надання правової допомоги в розмірі 4 000,00 грн.

Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому зазначена сума, що є видом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 .

На підставі наведеного, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 137, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 , придбаної за договором від 18.07.2014 року та зареєстрованої 26.02.2015 року особистою приватною власністю - задоволити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживаючого по АДРЕСА_1 - квартиру АДРЕСА_1 , придбаної за договором від 18.07.2014 року та зареєстрованої 26.02.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_8 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 -витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 04.10.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.