Єдиний унікальний номер 242/3634/20
Номер провадження 22-ц/804/1433/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Пономарьової О.М., Лопатіної М.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області віл 15 січня 2021 року та на додаткове рішення від 22 лютого 2021 року в складі судді Капітонова В.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія» про стягнення компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ТОВ «Таврія» про стягнення компенсації за невикористану відпустку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала з ТОВ «Таврія» у трудових відносинах. 18.12.2019 року позивача звільнено відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з чим позивач отримала розрахунок по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку за 2019 рік. Вважає, що відповідачем неправомірно сплачено компенсацію за невикористану відпустку лише за останній рік роботи та не сплачено компенсацію за невикористану відпустку за попередні періоди роботи з 10.01.2011 року по грудень 2018 року. Зазначала, що сума компенсації за невикористану відпустку складає 45055,35 грн. (177 днів х 254,55 грн., що розраховано з урахуванням підвищення окладу тарифної сітки на протягом часу роботи). Просила суд стягнути на її користь компенсацію за невикористану частину відпустки у розмірі 45055,35 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням від 22 лютого 202021 року вирішено компенсувати витрати в розмірі 4000 грн на правничу допомогу Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія» за рахунок держави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня 2021 року та постановити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права. Так, Закон України «Про відпустки» і КЗпП України однозначно гарантують право працівника на отримання усіх сум компенсації за невикористану відпустку без обмежень.

Позивач вказала в позовній заяві причини, з яких вона не використала усі відпустки за період роботи з 2011 року. Вона обіймала посаду головного бухгалтера, і підприємство не мало в штаті спеціалісті, який би її замінив на час відпустки. Отже, позивач не використовувала відпустки з об`єктивних причин, а не з власного бажання.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення відповідає обставинам справи, є обґрунтованим, судом правильно застосовані норми матеріального права, і позивач не навела підстав для скасування законного рішення суду першої інстанції. Так, в матеріалах справи є письмові докази, які свідчать про те, що позивач була ознайомлена із графіком відпусток, більш того, сама їх складала як уповноважена особа, але відпустки не переносила, до працедавця не зверталася, позовні вимоги не довела.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Таврія» з 10.01.2011 року на посаді головного бухгалтера (а.с.52).

Згідно з наказом ТОВ «Таврія» №31-к від 18.12.2019 року ОСОБА_1 звільнено 18.12.2019 року за угодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із виплатою компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що вона не використала відпустки з 2011 року, і відповідачем не сплачено компенсацію за невикористану відпустку за періоди робота з 10.01.2011 року по 18.12.2019 року, що складає 177 днів.

З Індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5, вбачається, що ОСОБА_1 у грудні 2019 року страхувальником ТОВ «Таврія» нарахована заробітна плата у розмірі 10280,00 грн.

Наказом по підприємству з 10.01.2011 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера (наказ №2-к від 10.01.2011 року), з 10.01.2011 року на головного бухгалтера ОСОБА_1 покладено обов`язки відділу кадрів (наказ №9-п від 10.01.2011 року).

З графіків відпусток, затверджених 2015 -2018 роки, вбачається, що для ОСОБА_1 були затверджені певні періоди для надання відпусток: 01.06.2015-24.06.2015, 01.06.2016-26.06.2016, 01.06.2017-25.06.2017, 01.06.2018-25.06.2018.

На підставі заяви від 04.10.2019 року ОСОБА_1 надано відпустку тривалістю 14 календарних дні з 04.10.2019 року, про що свідчить копія заяви ОСОБА_1 та наказ №17-к від 04.10.2019 року. Період роботи, за який надано ОСОБА_1 щорічну відпустку, у наказі не зазначено.

З відомостей про виплату грошей №3 за грудень 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала розрахунок при звільненні у розмірі 8275,01 грн., що з урахуванням обов`язкових платежів відповідає сумі, яка зазначена у формі ОК-5.

На підставі вказаного судом встановлено, що при звільнені ОСОБА_1 сплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки.

Загальними приписами трудового законодавства визначено КЗпП України та Закон України «Про відпустки».

Згідно із ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Зазначеною статтею КЗпП України передбачено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Отже, невикористана частина відпустки обов`язково має бути надана працівнику до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Статтею 80 КЗпП України передбачено випадки перенесення щорічної відпустки.

Отже, щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі:

1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п`ята статті 79 цього Кодексу);

2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу).

Суд першої інстанції проаналізував вказані статті КЗпП України, і зробив висновок, що за два тижні до встановленого графіком терміну власник або уповноважений ним органом зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки та у разі порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період.

Отже, ТОВ «Таврія» у 2015, 2016, 2017, 2018 роках було затверджено графіки відпусток. ( а.с. 54-57). При цьому ОСОБА_1 була обізнана про визначений період початку відпустки, оскільки вона була ознайомлена із зазначеними графіками відпусток та на неї наказом №9-п від 10.01.2011 року покладено обов`язки ведення кадрової служби. Жодних відомостей про те, чи не використані відпустки, чи перенесені на інший період, позивач суду не надала, і графіки відпусток підприємства за 2015 -2018 роки відміток таких не містять.

Статтею 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" - якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Суд вказав, що позивач не довела, що з незалежних від неї причин не використала щорічні відпустки, а також те, що позивач зверталася до роботодавця із заявами про надання щорічної відпустки. Жодного посилання чи доказу того, що відповідач не надавав на прохання позивача відпустки, заперечував наданню позивачу відпусток, чи якимось чином перешкоджав цьому - суду не було надано. З наданих доказів вбачається, що ОСОБА_1 перед звільненням перебувала у щорічній відпустці терміном 14 календарних дні, без зазначення періоду роботи за який позивачу надано частину щорічної відпустки.

Наказом ТОВ «Таврія» №31-к від 18.12.2019 року звільнено ОСОБА_1 за згодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із виплатою компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки. Наказ ніким не оспорений. (а.с.63)

Таким чином, суд дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду. Твердження позивача про порушення його трудових прав відповідачем були предметом розгляду в суді першої інстанції, і суд надав їм мотивовану і обґрунтовану с точки зору матеріального права оцінку. Судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

В апеляції позивач ніяк не спростувала обставин і доказів, на які посилався в запереченнях відповідач, і на яких суд першої інстанції обґрунтував рішення про відмову в позові. Відповідно, судом належно до норм процесуального закону вирішено питання про відшкодування відповідачу судових витрат в результаті розгляду спору по суті, і доводи апеляційної скарги стосовно вирішення питання про розмір правничої допомоги зводяться до особистої думки позивача про складність справи, і жодного фактичного мотивування і аналізу додаткового рішення не містить, крім власних міркувань.

Колегія суддів вважає, що за своєю формою як рішення суду по суті спору, так і додаткове, відповідають вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції постановлено згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

За таких обставин на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до положень статті 141 у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума судових витрат. Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу заявила про відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу на суму 6000 грн, у підтвердження до матеріалів справи долучені договір про правничу професійну допомогу, платіжні документи про сплату суми 6000 грн, акт виконаних робіт (а.с. 225-230).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, оскільки стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу у зв`язку із запереченнями на апеляційну скаргу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Виходячи з положень статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену в постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, письмові докази, надані відповідачем, колегія суддів вважає, що сума витрат відповідача на надання професійної правничої допомоги в розмірі 6000 грн є належним чином підтвердженою та підлягає стягненню з позивача.

Разом з тим позивача, з огляду на характер спору і предмет позовних вимог, за законом звільнено від судових витрат, тому витрати на правничу допомогу відповідачу компенсує держава.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня 2021 року і додаткове рішення від 22 лютого 2021 року - залишити без змін.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Таврія» () витрати на правничу професійну допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) грн за рахунок держави у порядку, встановленому КМ України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2021 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

О.М. Пономарьова

М.Ю. Лопатіна