Справа № 466/4361/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2021року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

секретаря с/з Шаповалової Ю.О.

справа № 466/4361/20; 2/466/382/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з участю третьої особи Управління комунальної власності Львівської міської ради про скасування реєстрації права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

установив:

17.06.2020 Львівська міська рада звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з участю третьої особи Управління комунальної власності Львівської міської ради про скасування реєстрації права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, в якій просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення підвалу загального площею 33,5кв.м., яке входить до складу будівлі під літ. «А-2» площею 238,8кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівлю під літ. «А-2» площею 238,8кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987 року (дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.01.2005 року).

Відповідно до даних управління комунальної власності Львівської міської ради нежитлові приміщення заг.пл.510,3 кв. м за адресою АДРЕСА_1 , що становлять собою півпідвал - 260 кв.м, підвал - 33,5 кв.м, перший поверх - 141,8 кв.м та другий поверх - 75 кв.м були предметом договору оренди нежитлових приміщень №Ш-1358 від 03.01.2003 року.

Згідно з договором купівлі-продажу №1552 у приватну власність відчужено 431,1 кв. м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , з яких: 214,5 кв.м. півпідвал, 141,6 кв.м. перший поверх, 75,0кв.м. другий поверх.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації №418 від 28.03.2008 року частині вищезазначених приміщень, а саме нежитловим приміщенням першого поверху пл. 66,5 кв. м та другого поверху - пл. 75 кв. м (загальною площею 141,6 кв.м.) була присвоєна поштова адреса АДРЕСА_1 .

Наказом управління комунальної власності №1308-НЖ-Ш від 08.07.2008 року вирішено оформити громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності по 1/2 частині кожному на будівлю під літерою «А-1» на АДРЕСА_1 площею 141,5 кв. м згідно з технічним паспортом (у зв`язку з присвоєнням поштового номера).

Проте, в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності була зареєстрована будівля під літ. «А-2» площею 238,8кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Згідно з технічним паспортом в дану площу ввійшли 141,5 кв.м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 відчужених у приватну власність, надбудована мансарда 51.5 кв. м та підвал пл.33,5 кв. м, який був предметом договору оренди № Ш-1358 від 03.01.2003 року та Львівською міською радою не відчужувався.

Таким чином, позивач змушений звертатись до суду за захистом свої прав та законних інтересів у спосіб, який передбачений нормами ЦК України (ст.16).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 28.08.2020 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у підготовчому засіданні (а.с.73).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.08.2020 з метою забезпечення позову заборонено вчинення сторонами будь-яких реєстраційних дій щодо приміщення підвалу загальною площею 33,5кв.м., яке входить до складу будівлі під літ. А-2 площею 238,8кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.74-75).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.01.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду в загальному провадженні (а.с.127).

Представник позивача ЛМР Кулик А.Я. в судовому засіданні 26.02.2021 позовні вимоги підтримав,надавши пояснення,які викладені у позовній заяві, в судове засіданні 10.09.2021 не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, подали до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позовних вимог, представник відповідачів адвокат Кунтий Н. в судовому засіданні 26.02.2021 позовні вимоги не визнав, надав пояснення, які зазначені у відзиві на позов, в судове засідання 10.09.2021 не з"явився та скерував на адресу суду заяву 09.09.2021 з клопотанням про завершення розгляду справи у його відсутності.

Представник третьої особи Управління комунальної власності Львівської міської ради Мотов Є.Г. у судовому засіданні 07.07.2021 позовні вимоги позивача ЛМР підтримав, надавши пояснення суду, які зазначені у його письмовому поясненні від 23.12.2020, у судове засідання 10.09.2021 не з`явився, хоча судом про час та місце розгляду справи був повідомлений рекомендованою кореспонденцією.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності сторін та представника третьої особи без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши пояснення учасників справи,з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено, що будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987 року (дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.01.2005 року).

До 1991 року (в період дії законодавства Української РСР) всі об`єкти нерухомого майна на території України перебували в державній власності. За Конституцією УРСР 1978 року обласні, районні, міські, районні в містах, селищні та сільські Ради народних депутатів входили в систему органів державної влади України. Тому з розпадом Союзу РСР та створенням українського національного законодавства постало питання розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю.

З цього приводу 05.11.1991 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою постановлено затвердити перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до якого, зокрема, включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Тому, станом на момент прийняття постанови КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», будинок за адресою АДРЕСА_1 належав на праві комунальної власності на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987 року.

Ч. 1 ст. 380 ЦК України визначено, що житловий будинок як об`єкт права власності є будівлею капітального типу, спорудженою з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначеною для постійного у ній проживання.

При цьому, слід враховувати, що житловий будинок квартирного типу згідно зі ст. 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном), до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі (квартири), речові права на які підлягали та підлягають державній реєстрації.

Оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності.

Відповідно до даних управління комунальної власності Львівської міської ради нежитлові приміщення заг.пл.510,3 кв. м за адресою АДРЕСА_1 , що становлять собою півпідвал 260 кв.м, підвал 33,5 кв.м, перший поверх 141,8 кв.м та другий поверх 75 кв.м були предметом договору оренди нежитлових приміщень №Ш-1358 від 03.01.2003 року.

Згідно з договором купівлі-продажу №1552 у приватну власність відчужено 431,1 кв. м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , з яких: 214,5 кв.м півпідвал; 141,6 кв.м перший поверх, 75,0 кв. м другий поверх.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації №418 від 28.03.2008 року частині вищезазначених приміщень, а саме нежитловим приміщенням першого поверху пл. 66,5 кв. м та другого поверху пл. 75 кв.м (загальною площею 141,5 кв. м) була присвоєна поштова адреса АДРЕСА_1 .

Наказом управління комунальної власності №1308-НЖ-Ш від 08.07.2008 року вирішено оформити громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності по 1/2 частині кожному на будівлю під літерою «А-1» на АДРЕСА_1 площею 141,5 кв. м згідно з технічним паспортом (у зв`язку з присвоєнням поштового номера).

Проте в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності була зареєстрована будівля під літ. «А-2» площею 238,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Згідно з технічним паспортом в дану площу ввійшли 141,5 кв.м нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 відчужених у приватну власність, надбудована мансарда 51,5 кв. м та підвал пл.33,5 кв. м, який був предметом договору оренди № Ш-1358 від 03.01.2003 року та Львівською міською радою не відчужувався.

Згідно ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування серед іншого є земля та природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Львівська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності.

Згідно зі ст. 13 та ч.1 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 324, 327 ЦК України право власності в цілому є непорушним. А відтак власник, якщо інше не встановлено законом, може у повному обсязі та на власний розсуд здійснювати своє право власності.

Внаслідок вибуття вказаного вище нежитлового приміщення із комунальної власності було порушено права, майнові інтереси законного власника майна - територіальної громади м. Львова.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Територіальним громадам належить право власності на землю, нерухоме майно тощо ( п.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Львівська міська рада позбавлена можливості використовувати належну їй земельну ділянку по АДРЕСА_1 на якій знаходяться підвал площею 33.5 кв. м.

Згідно з положеннями ст.173 Земельного кодексу України, землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади.

Приписами п. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Так, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених ст. 13 Конституції України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини третьої статті 388 ЦК України є абсолютним та не передбачає винятків.

Як зазначалося вище, підвал площею 33,5 кв .м. за адресою АДРЕСА_1 . перебуває у власності Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів № 192 від 14.04.1987 року. Разом з тим, власник спірного приміщення, а саме Львівська міська рада згоди в подальшому на їх відчуження не надавала.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Окрім цього, така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України №6-1цс15 від 11.02.2015 та №6-2069цс16 від 30.11.2016, у яких суд дійшов висновку, що дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Вищевикладене свідчить, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, що є підставою, відповідно до статті 388 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв`язку з чим підставною є заявлення позовної вимоги про витребування майна з незаконного володіння у відповідачів на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Слід зазначмти, що з 2015 Верховний Суд України висловлював однозначну позицію щодо спорів про витребування майна з чужого незаконного володіння. Аналогічну позицію висловлює також новостворений Верховний Суд.

Так, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.11.2018 року у справі № 914/1621/17 Верховний Суд зазначив наступну правову позицію: «Відповідно до статті 388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В постановах Верховного Суду від 09.08.2018 по справі № 927/876/17, від 11.09.2018 по справі № 910/9555/16, постановах Верховного Суду України по справах №3- 1515гс16 від 15 березня 2017 року, №3-1533гс16 від 25 січня 2017 року, №3-1058гс16 від 23 листопада 2016 року, №3-604гс16 від 5 жовтня 2016 року зазначений наступний правовий висновок: «Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина 3 статті 388 ЦК).

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів."

Таким чином, для застосування даної норми необхідно встановити факт, що спірне майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом і перейшло у володіння особи, яка відчужила дане спірне майно за відплатним договором, не маючи права на його відчуження, добросовісному набувачу.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (Постанова ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідачів підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з заявою до суду.

У зв`язку з наведеним, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача 4204,00грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення підвалу загального площею 33,5кв.м., яке входить до складу будівлі під літ. «А-2» площею 238,8кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівлю під літ. «А-2» площею 238,8кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради судовий збір в розмірі 4204,00грн. (по 2102,00грн. з кожного).

Позивач: Львівська міська рада, , місце знаходження за адресою м. Львів, пл. Ринок,1;

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ;

Третя особа: Управління комунальної власності Львівської міської ради, , місце знаходження за адресою: пл. Галицька,15.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 21 вересня 2021року.

Суддя В. В. Свірідова