Єдиний унікальний номер справи 488/241/20
Провадження № 22-ц/812/1760/21 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 - Шишкіної В.В. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Шишкіною Вікторією Вікторівною ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва, яку постановлено 31 березня 2021 року про закриття провадження, у приміщенні того ж суду, головуючим суддею Селіщевою Л.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и в:

27 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду та пред`явив позов дофізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , який обґрунтовував наступним.

11 жовтня 2019 року між сторонами укладено договір поставки б/н, згідно якого, позивач зобов`язувався постачати товар в порядку та на умовах, встановлених цим договором, а відповідач зобов`язувся прийняти та оплатити цей товар на умовах, визначених договором.

ОСОБА_1 свої зобов`язання виконав у повному обсязі, та поставив товар за накладною № 1 на загальну суму - 547 517 гривень, а відповідач не здійснив оплату товару у встановлений строк.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором поставки у розмірі - 547 517 гривень та судові витрати.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2021 року провадження у справі закрито.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Шишкіну В.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та і направити справу для продовження розгляду до суду І інстанції.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні правовідносини виникли з укладеного між сторонами, фізичними особами - підприємцями умов господарського договору та не припинили обов`язку виконання цих зобов`язань, то даний позов має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом І інстанції, його висновки вважає вірними, обґрунтованими та законними.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, апеляційний суд виходить із таких міркувань.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, колегія суддів керується також наступним.

У ст.6 Конвенції, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява №21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Вирішуючи питання про підвідомчість спору, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічні положення викладені у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», за змістом якого зазначено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним необхідно виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. (ч.1 ст.2 ГК України).

За приписами пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів, стороною в яких є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Відповідно до статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2019 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір поставки б/н, згідно якого, позивач зобов`язався постачати товар в порядку та на умовах, встановлених цим договором, а відповідач - прийняти та оплатити цей товар на умовах, визначених договором. (а.с. 4).

Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, та поставив товар за накладною № 1 на загальну суму - 547 517 гривень, а відповідач не здійснив оплату товару у встановлений строк (а.с. 5), у зв`язку з чим вищевказану суму ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь.

Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього кодексу, зокрема, фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, визначені у статті 20 цього кодексу.

З огляду на приписи частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4 і 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (пункт 4.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Згідно інформаційного довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_5 з 04 квітня 2017 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що внесено запис за № 0073281 (а.с. 57).

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 03 вересня 2002 року, також значиться як ФОП, та, на підставі власного рішення, припинив свою діяльність 23 жовтня 2018 року, про що до реєстру внесено запис за № 7003037 (а.с. 58)

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 лютого 2019 року, пунктом 4.22 у справі № 910/8729/18) зазначила, що у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном

Оскільки спірні правовідносини виникли з укладеного між сторонами, фізичними особами - підприємцями умов господарського договору та не припинили обов`язку виконання цих зобов`язань, то зазначений позов має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Зокрема, за ч. 1 ст. 712 ЦК України, згідно договору поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

З буквального трактування вказаної норми, договір постачання є господарським, а тому спори щодо нього повинні вирішуватися господарським судом, в незалежності від суб`єктного складу зобов`язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що даний спір є господарським, оскільки стосується договору поставки, і повинен вирішуватися судом за правилами господарського судочинства.

Отже, висновок суду про підсудність спору господарському суду є вірним та таким що відповідає нормам процесуального законодавства

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з точним додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Шишкіною Вікторією Вікторівною залишити без задоволення, а ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєвавід 31 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

________________________________________________

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.