Справа № 182/1993/21
Провадження № 2/0182/1749/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.07.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі позовну заяву ОСОБА_1 до Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна боржника, -

В С Т А Н О В И В:

На адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява до Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) про зняття арешту на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог позивач по справі посилається на те, що 18 липня 1990 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ним було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці, площею 420 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки завершальним етапом оформлення права власності на нерухоме майно є державна реєстрація прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, він звернувся до державного реєстратора, проте, останнім йому було відмовлено у державній реєстрації права власності. Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 56102583 від 11.01.2021 року (йому стало відомо, що на його майно накладено арешт) відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з накладанням арешту на зазначене вище майно. Обставини справи полягають в наступному. В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходилася справа № 2-852/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В зазначеній вище справі була постановлена ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.10.2010 року було закрито провадження по цивільній справі № 2-852/10 у зв`язку з відмовою позивача від позовної заяви, проте, питання скасування заходів забезпечення позову вирішено не було. Звертає увагу суду на те, що він не був учасником справи № 2-852/10 і йому невідомо, на якій підставі накладено арешт на його майно. Пізніше, на підставі ухвали суду, державним виконавцем ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції Зеленською С.О. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та накладено арешт на майно боржника, а саме: домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 . До Нікопольського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) надіслано заяву від 04.02.2021 року про зняття арешту з майна. На зазначену вище заяву Нікопольським міськрайонним ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) повідомлено (відповідь від 18.02.2021 року № 11399), що правові підстави для зняття арешту з майна відсутні. Таким чином, у зв`язку з тим, що іншої можливості зняти арешт з його майна немає, виникла необхідність звернутися до суду з позовною заявою про зняття арешту з майна. Частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.2 ст.325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які, відповідно до закону, не можуть їм належати. Частиною 1 статті 321 ЦК України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України, як джерело права. Відповідно до ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, у зв`язку з тим, що на його майно незаконно накладений арешт, він позбавлений можливості належним чином реалізувати своє право на об`єкт нерухомості, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . За таких обставин вимушений звернутись до суду.

В судове засідання сторони по справі не прибули, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити (а.с.31), представник відповідача проти задоволення вимог не заперечував, просив суд винести рішення на власний розсуд (а.с.30), третя особа проти задоволення позовних вимог не заперечувала також (а.с.32).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 18.07.1990 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці, площею 420 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7). Звернувшись до державного реєстратора з питання оформлення прав на будинок в Державному реєстрі речових прав, позивач дізнався про накладений на його майно арешт (а.с.8), в зв`язку з чим у реєстрації його права власності на спірний будинок державним реєстратором йому було відмовлено (а.с.10).

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 2-852/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В зазначеній вище справі була постановлена ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі ухвали суду, відповідно до відповіді начальника Нікопольського міськрайонного управління юстиції О.Григорука, державним виконавцем ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції Зеленською С.О. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та накладено арешт на майно боржника, а саме: домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 (а.с.13). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.10.2010 року провадження по вказаній справі було закрито (а.с.11) у зв`язку з відмовою позивача від позовної заяви, проте, питання скасування заходів забезпечення позову вирішено не було. Позивач не був учасником цивільної справи № 2-852/10. До Нікопольського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) 04.02.2021 року ним було надіслано заяву про зняття арешту з майна. На зазначену вище заяву Нікопольським міськрайонним ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) позивачу повідомлено (відповідь від 18.02.2021 року № 11399), що правові підстави для зняття арешту з майна відсутні. Таким чином, у зв`язку з тим, що на майно позивача накладено арешт, він позбавлений можливості належним чином реалізувати своє право на об`єкт нерухомості, що розташований в АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вимогами ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.124 Конституції України та ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Згідно з вимогами ст.1,7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", ч.1 ст.5 ЗУ "Про виконавче провадження", примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених ЗУ "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму ВВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження, і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна боржника - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений державним виконавцем ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції Зеленською С.О. на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал