Дата документу 04.10.2021 Справа № 334/1428/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1428/21 Головуючий у 1 інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/3346/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері у розмірі 1200 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є пенсіонером за віком, отримує пенсію у розмірі 4 768,57 грн. (станом на 25.02.2021), якої не вистачає для задоволення потреб позивача. Так, за твердженням позивача її витрати становлять приблизно 1200 грн. на оренду житла, 1500 грн. на оплату комунальних послуг та 300 грн. на ліки, а решти не вистачає для задоволення інших потреб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, щосуд дійшов до помилкового висновку про недоведеність доводів позивача про потребу у матеріальній допомозі. Також, суд неправомірно послався на зловживання правами та штучний характер спору як на підставу для відмови у позові.

Відповідач правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.

369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 4, п.1 ЦПК України вбачається, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи у спорах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення.

Даний спір підлягає під вказане визначення наведеної норми закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, та позивачем не доведено потреби в матеріальній допомозі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача (а.с. 17).

Позивач є непрацездатною особою - пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням позивача (а.с. 16).

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття її на облік у такому статусі (а.с. 23).

За твердженням самого позивача вона на даний час постійно проживає у місті Торез Донецької області (останній абзац другого аркушу пояснень по суті спору від 14.05.2021).

Відповідач здійснює підприємницьку діяльність і зареєстрований, як фізична особа-підприємець.

За твердженням відповідача, які викладені у запереченнях на відповідь на відзив, подані у справі №337/5608/20) його середньомісячний дохід складає 6000 грн. Інформації щодо свого майнового стану у цій справі відповідачем не надано.

Відповідач ОСОБА_2 сплачує аліменти на користь третьої особи ОСОБА_3 на утримання їхньої спільної дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно із рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2021 року у справі №337/5608/20 розмір аліментів складає 1500 грн. щомісячно.

Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого

законом.

Згідно із ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Тому, при розгляді справи по суті суд враховує положення про те, що за змістом ст. 202 України обов`язок дочки, сина щодо утримання батьків не пов`язується лише з непрацездатністю останніх, а одним із критеріїв визнання підставності позову є також доведеність потреби батьків в матеріальній допомозі.

Відповідно до ст.205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Враховуючи вищевикладене, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі наявності складу юридичних фактів:

1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

2) непрацездатність матері, батька;

3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

У разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 05.09.2019 року у справі №212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доведення потреби в матеріальній допомозі являлося процесуальним обов`язком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму.

Щодо потреби у матеріальній допомозі, то вона має визначатися відповідно до прожиткового мінімуму, встановленого законом. Тому, з урахуванням закріпленого у ч.1 ст. 10 СК України, положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин, не врегульованих цим кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених в ч. 4 ст. 75 СК України.

Критерії визначення потреби у наданні матеріальної допомоги передбачені у ч.4 ст. 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу .

Отже, батьки можуть бути визнані такими, що потребують матеріальної допомоги, у тому разі, якщо їх заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за прожитковий мінімум.

Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016р. у справі № 6-3066цс15.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не навела переконливих аргументів і не надала будь-яких розрахунків та доказів, які б свідчили про необхідність реальних витрат на її утримання у розмірі більшому, ніж прожитковий мінімум, або, що отримуваний нею розмір пенсії не забезпечує ОСОБА_1 належних умов існування.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що витрати на лікування у зв`язку із частими захворюваннями складає приблизно 300,00 грн. щомісяця. Проте, доказів на підтвердження матеріальних витрат позивача, пов`язаних з лікуванням, матеріали справи не містять. Так, позивачем не було надано жодних медичних документів на підтвердження наявності хвороб і потреби в лікуванні, квитанцій на підтвердження фактично понесених витрат на придбання медикаментів за призначення лікаря.

Крім того, посилання позивача, що вона потребує значних коштів на лікування не є підставою для задоволення позову, оскільки зазначені витрати в разі їх доведення можуть бути стягнуті з відповідача за окремими позовними вимогами, заявленими в порядку ст. 203 СК України, а саме, шляхом пред`явлення позову про стягнення додаткових витрат на

утримання батьків, а не шляхом пред`явлення позову про стягнення щомісячних аліментів на утримання.

При цьому, жодних доказів про те, що позивачка несе значні інші витрати, зокрема, на оплату комунальних послуг, одяг, тощо та це чи будь-яка інша обставина істотно впливає на її матеріальне становище у бік погіршення, - у матеріалах справи немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги з боку сина, який зобов`язаний таку допомогу надавати в силу вказівки закону, спростовуються відсутністю передбачених законом підстав для застосування положень ст. 202 СК України.

Також в позовні заяві, ОСОБА_1 вказувала, що її син ОСОБА_2 відмовляється надавати їй матеріальну допомогу.

Натомість, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 про визнання позовних вимог.

Тому колегія суддів, вважає за необхідне надати оцінку цій заяві відповідача про визнання позовних вимог.

Судом з Єдиного державного реєстру судових рішень, який перебуває у відкритому доступі, встановлено, що в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа №337/5608/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення суми аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Провадження у справі було відкрито 13.01.2021 року

При вищевикладених обставинах, ОСОБА_1 подано позов до свого сина ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері через місяць після постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на неповнолітнюдитину.

В свою чергу, ОСОБА_2 визнаючи заявлені вимоги своєї матері ОСОБА_1 не зазначив жодної інформації про наявні зобов`язання зі сплати аліментів на власну дитину, та не надав доказів про власні доходи.

Посилання ОСОБА_1 на визнання позову відповідачем як на безумовну підставу для задоволення позовних вимогне заслуговує на увагу. З урахуванням вимог ст.174 ч.4 ЦПК України,суд відмовляє у прийнятті визнання позову відповідачем,якщо це суперечить закону або порушує права,свободи чи інтереси інших осіб.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 має іншу дитину - доньку ОСОБА_5 , яка може надати матеріальну допомогу. Проте, вказана обставина не була висвітлена в позовній заяві. Доказів неможливості доньки ОСОБА_5 надавати матеріальну допомогу своїй матері матеріали справи не містять.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія також визнає необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи недоведеність позивачем потреби у матеріальній допомозі, зокрема, і від відповідача, наявність другої дитини у позивача - дочки ОСОБА_5 , до якої не було пред`явлено вимоги, відсутність доказів про істотні витрати у грошових коштах, що свідчили б про необхідність матеріальної допомоги; наявність у відповідача на утриманні малолітньої доньки, а також той факт, що у даній справі відповідач своєю заявою одразу визнав позов повністю, що свідчить фактично про відсутність спору між сторонами як такого та може свідчити про заявлення штучного позову у зв`язку з пред`явлення місяцем раніше позову про збільшення аліментів на дитину, заперечуючи проти якого, відповідач вказував на утримання матері, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 04 жовтня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.