П О С Т А Н О В А

іменем України

07 жовтня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 23 березня 2021 року про вжиття заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши Анжели Олександрівни, третя особа ОСОБА_1 , про визнання дій неправомірними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23 березня 2021 року у справі запозовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши А.О., третя особа ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки задоволена частково заява позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із ухвалою, відповідачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кіншова Д.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі,посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали, порушення при її постановленні норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що вжиття заходів забезпечення позову не відповідає положенням п.6 ч.1 ст.151 ЦПК України, оскільки не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, а тому на підставі ч.10 ст.153 ЦПК України така заява підлягала поверненню заявнику, що судом не враховано. Суд не звернув увагу на відсутність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення позову можуть виникнути перешкоди у виконанні рішення суду при задоволенні позову. Судом в достатній мірі не проаналізовано обставини, які мають значення для справи, та не вказано про існування жодного доказу, а самі лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для вжиття таких заходів. При цьому судом відмовлено у задовленні заяви про заборону передачі майна в оренду, що суперечить попереднім висновкам у справі про вжиття

- 2 -

заходів забезпечення позову. Ухвала суперечить принципам законності та обгрунтованості судового рішення, встанволеним ст.ст.258,263 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його заяву та вжив заходи забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 адвокат Палієнко О.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу судді Деснянського районного суду Київської області як незаконну.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Шаповалов А.М. подав письмову заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Відповідач приватний нотаріус Горша А.О. належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу її представника адвоката Балаклицького В.В. судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у вересні 2017 року ОСОБА_2 подав до Деснянського районного суду м.Києва позов до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши А.О., третя особа ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що належне позивачу ОСОБА_2 спірне нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , перебувало в іпотеці у ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 16 листопада 2010 року та забезпечувало виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики грошей у ОСОБА_1 від 16 листопада 2010 року. У зв`язку із невиконанням договору позики іпотекодержатель ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки звернула стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за нею права власності на вказану квартиру. Вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем ОСОБА_1 проведене з порушенням вимог закону.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 27 вересня 2017 року відкрите провадження у справі.

17 березня 2021 року представник позивача адвокат Шаповалов А.М. подав заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що спірна квартира є місцем проживання позивача та членів його родини. Водночас існує обґрунтований ризик того, що відповідач може будь-яким чином розпорядитися вказаною квартирою шляхом її відчуження, передачі в оренду або вселення до неї сторонніх осіб, та виселення позивача та осіб, які проживають у вказаній квартирі, що у свою чергу зробить неможливим виконання рішення у випадку задоволення позову та суттєво порушить права позивача на користування майном в ході розгляду даної справи. З урахуванням можливого відчуження відповідачкою квартири, просив накласти арешт та заборонити відчуження квартири АДРЕСА_1 ; заборони будь-яким державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, особам, які виконують функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майном, приватним та

- 3 -

державним нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії і приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в тому числі здійснювати державну реєстрацію права власності, видавати/оформлювати будь-які документи про право власності щодо квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_1 утримуватись від будь-яких дій, пов`язаних з відчуженням або передачею в оренду, користування будь-яким іншим особам квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи (ч.2 ст.149 ЦПК).

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту на майно. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному

- 4 -

судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи частково заяву позивача та накладаючи арешт на спірну квартиру, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.

При цьому суд виходив із того що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або ж унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист порушених прав позивача та створити небезпеку заподіяння шкоди його правам та законним інтересам у випадку відчуження відповідачкою нерухомого майна.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.

При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивача, які полягають у оспоренні законності реєстрації за ОСОБА_1 права власності на належне йому нерухоме майно, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Погоджуючись із ухвалою суду, колегія суддів враховує те, що вжиті заходи у вигляді арешту квартири не призведуть до суттєвого обмеження прав її власниці ОСОБА_1 .

При цьому судом вірно відмовлено у задоволенні заяви в частині заборони будь-яким державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, особам, які виконують функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майном, приватним та державним нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії і приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в тому числі здійснювати державну реєстрацію права власності, видавати/оформлювати будь-які документи про право власності щодо квартири АДРЕСА_1 ,як неспівмірним вимогам.

Також вірно вдімовлено узадоволенні заяви в частині аборони виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили також не підлягає задоволенню з наступних підстав, оскільки це стосується фактично зупинення виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Це ж стосується вимог про зобов`язання ОСОБА_1 утримуватись від будь-яких дій, пов`язаних з відчуженням або передачею в оренду, користування будь-яким іншим особам квартири АДРЕСА_1 , а також зобов`язання ОСОБА_1

- 5 -

утримуватись від будь-яких дій, пов`язаних з користуванням та вселенням до квартири АДРЕСА_1 , то слід зазначити наступне, у задоволенні яких суд підставно відмовив.

Доводи апеляційної скарги про те, що вжиття заходів забезпечення позову не відповідає положенням п.6 ч.1 ст.151 ЦПК України, оскільки не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, а тому на підставі ч.10 ст.153 ЦПК України така заява підлягала поверненню заявнику, що судом не враховано, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що у поданій заяві позивач вказав, що згідно п.6 ч.1 ст.151 ЦПК України заява має містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, однак з огляду на відсутність до цього підстав такі пропозиції ним не зазначаються.

Окрім того, відхиляючи дані доводи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Враховуючи наведене правило процесуального Закону суд має право, втім він не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені ч.3 ст.154 ЦПК України відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові (правова позиція Верховного Суду у постанові від 26 грудня 2018 року справа 369/7793/17).

Доводи апеляційної скарги про те,що суд не звернув увагу на відстність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення позову можуть виникнути перешкоди у виконанні рішення суду при задоволенні позову, а також не проаналізував обставин, які мають значення для справи, та не вказав про існування жодного доказу, а самі лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для вжиття таких заходів є необгрунтованими з наступних міркувань.

По-перше, ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а відтак як титульний власник в будь-який час має можливість провести відчуження належної їй квартири.

По-друге, ОСОБА_1 позичила позивачу грошові кошти, і відповідно мала намір отримати від останнього саме грошові кошти, а не квартиру, відповідно набуття права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру пов`язане із зверненням стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із неповерненням позичальником ОСОБА_2 отриманих коштів у якості позики, які ОСОБА_1 має намір у такий спосіб повернути, що у свою чергу дає достатні підстави вважати, що з метою отримання грошових коштів ОСОБА_1 може провести відчуження спірної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на неспівмірність вжитих заходів у вигляді арешту

- 6 -

позовним вимогам, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову необгрунтовані. З матеріалів справи вбачається, що позивач оспорює правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну кваритру шляхом вчинення реєстраційних дій в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак у випадку імовірного визнання судом незаконними цих реєстраційних дій та їх скасування, записи про право власності позивача будуть відновлені. Отже, імовірне відчуження відповідачем спірної квартири третім особам потягне для позивача необхідність додаткових зусиль та дій щодо поновлення своїх прав та буде свідчити про неефективнійсть судового захисту.

Окрім того, відхиляючи дані доводи колегія судді враховує, що у цілому ряді рішень (постанов та ухвал) Верховного Суду у справах щодо застосування заходів забезпечення позову у справах, повязаних із оскарженням особами реєстраційних дій по реєстрації за кредитором прав власності на нерухоме майно, а саме: від 11 жовтня 2019 року у справі № 607/13866/19, від 21 жовтня 2019 року у справі № 202/2666/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 367/5303/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 201/4783/19, від 21 листопада 2019 року у справі № 752/10724/19, від 21 листопада 2019 року у справі №756/16198/18, від 05 грудня 2019 року усправі № 199/3924/19, сформовано висновок про правильність вжиття таких заходів з огляду на те, що предметом спору у даній справі є вимоги щодо скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення оспорюваних прав позивачів, за захистом яких вони звернулися.

Доводи скарги про те, що обраний позивачем захід забезпечення позову не забезпечує виконання рішення суду у майбутньому не грунтуються на вимогах процесуального закону. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Можливе відчуження відповідачкою квартири, правомірність набуття права на яке оспорює позивач за умови задоволення його вимог, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення прав позивача за захистом яких він звернулася до суду, бо майно буде належати іншій особі, право якої позивачу доведеться також оспорювати.

Отже, вжиті судом заходи у вигляді арешту безпосередньо стосуються предмета спору і не перешкоджають ОСОБА_1 у здійсненні її прав володіння і користування майном і є співмірними із вимогами позивачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом відмовлено у задоволенні заяви про заборону передачі майна в оренду, що суперечить попереднім висновкам у справі про

- 7 -

наявність підстав для забезпечення позову безпідставні.

Посилання скаржниці на те, що ухвала суперечить принципам законності та обгрунтованості судового рішення, встановленим ст.ст.258,263 ЦПК України недоречні.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України» "Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що оскаржувана судова ухвала відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки при її ухваленні, суд навів чіткі висновки щодо підстав часткового задоволення заяви і накладення арешту, а також дав належну і достатню оцінку щодо незадоволення заяви позивача в іншій частині з урахуванням змісту його позовних вимог. Такі висновки є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: