Справа № 643/452/21
Провадження № 2/643/2481/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2021

Московський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Тимош О.М.,

за участю секретаря судового засідання Холод К.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідачки 361 000 руб, що станом на 11.01.2021 за офіційним курсом НБУ становить 138 624 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що між нею як індивідуальним підприємцем та ОСОБА_2 , з урахуванням довірчих відносин, у вересні 2016 року досягнуто усної домовленості про надання відповідачем ОСОБА_2 послуг з проектування, встановлення, вводу до експлуатації канатного містечка. Користуючись довірою, за повідомленими відповідачем усно реквізитами Договорів, які так і не були направлені і не підписані, на повідомлений відповідачем належний їй банківський рахунок нею були перераховані грошові кошти за виконання вищезгаданих робіт, а саме сплачено на користь ОСОБА_2 30.09.2016 три окремі платежі на суми 90000 руб, 255 000 руб та 16000 руб. Всього оплата проведена на суму 361 000 руб, що станом на 11.01.2021 року за офіційним курсом НБУ становить 138 624 грн.

Проте між сторонами по справі так і не відбулося погодження завдання на виконання робіт, погодження щодо строків виконання робіт, адреси розташування канатного містечка, строків та якості виконання робіт, їх кінцевої вартості. Договори ОСОБА_2 не були надіслані і не підписані до теперішнього часу.

Наступні декілька місяців відповідач уникала спілкування, контакт з нею втрачений за її ініціативи, номери телефонів недійсні, та, як стало відомо позивачці випадково в 2019 році, в грудні 2016 року ОСОБА_2 припинила підприємницьку діяльність.

26 березня 2019 року ОСОБА_1 була направлена претензія представнику відповідача ОСОБА_3 , про повернення грошових коштів, отриманих безпідставно. 10 квітня 2019 року ОСОБА_3 надала відповідь на претензію, у якій вказала, що їй відомо про перерахування позивачем коштів на рахунок відповідачки, та за результатами усного спілкування їй достеменно відомо, що ОСОБА_2 отримала претензії, проігнорувала їх та повертати грошові кошти наміру не має.

13 серпня 2019 року позивачем була направлена претензія на ім`я ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави. У вказаній претензії зазначено було про те, що у десятиденний строк необхідно повернути безпідставно привласнені відповідачем кошти та надати письмову відповідь на претензію. Станом на теперішній час відповідач не надала жодної відповіді на претензію та не перерахувала належні ОСОБА_1 грошові кошти, отримані безпідставно.

Посилаючись на ст.638, 208, 207, 317, 1212, 846, 712, 615, 1166 Цивільного Кодексу України, ст.222 ГПК України, просить позовні вимоги задовольнити.

19.01.2021 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків.

05.04.2021 до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді 12.04.2021 відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

11.08.2021 від позивачки надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони відчуження щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у задоволенні якої ухвалою судді від 13.08.2021 ОСОБА_1 було відмовлено.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача пояснила, що перерахування коштів, які є предметом розгляду, відбулися під час здійснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 господарської діяльності на території Російської Федерації. Між сторонами по справі був укладений усний договір поставки, за яким ОСОБА_2 як виконавець повинна була виконати роботу, замовник ОСОБА_1 в свою чергу сплатила відповідачці 30.09.2016 90 000 руб, 255 000 руб, 16 000 руб. Також представник позивача звернула увагу суду на пасивну поведінку відповідачки та її представника, вважала, що це свідчить про фактичне визнання позовних вимог.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання представник відповідача був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення справи не надходило.

Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач (її представник) належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та її представника згідно із п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

26.03.2019 позивач у справі ОСОБА_1 направила на адресу довіреної особи ОСОБА_2 ОСОБА_3 претензію про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави. У претензії зазначено, що між ОСОБА_1 як індивідуальним підприємцем замовником та ОСОБА_2 як виконавцем у вересні 2016 року досягнуто усної домовленості про надання їй послуг з проектування, встановлення, вводу до експлуатації канатного містечка. За повідомленими їй реквізитами договорів, які нею не були отримані, на повідомлений ОСОБА_2 належний їй рахунок був сплачений аванс за вищезгадані роботи, а саме сплачено: 90 000 руб 30.09.2016, 255 000 руб 30.09.2016, 16 000 руб 30.09.2016. Позивачка зазначає про те, що так і не відбулося погодження завдання на виконання робіт, строків виконання робіт, адреси канатного містечка, строків та якості виконання робіт, їх кінцевої вартості. Договір не підписаний. Також позивачка у претензії зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уникали спілкування, контакти втрачені та їй стало відомо про те, що ОСОБА_4 взагалі не є індивідуальним підприємцем. ОСОБА_1 повідомила, що вона також не є суб`єктом підприємницької діяльності. Вимагала довести до відома довірительки ОСОБА_2 претензію про погашення на її користь протягом десяти дні кошти в сумі 361 000 руб або в гривневому еквіваленті 141 512 грн (а.с.10, 12).

Доказів направлення даної претензії та отримання її ОСОБА_3 суду не надано.

При цьому позивачем суду надано лист нібито підписаний довіреною особою відповідача ОСОБА_3 , в якому повідомляється,що останній відомо, що ОСОБА_1 дійсно були перераховані на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 361 00 руб з метою виконання договору про виконання робіт у вересні 2016 року. Грошові кошти отримані ОСОБА_2 особисто з рахунку, їх доля довіреній особі не відома. ОСОБА_2 припинила діяльність та не є підприємцем. За наслідками спілкування її з ОСОБА_2 після надходження від ОСОБА_1 претензій, ОСОБА_2 проігнорувала претензії позивачки, повідомила, що сплачену роботу не виконала та господарську діяльність не веде, має намір жити у Росії (а.с.9).

Відповідно до копії нотаріально завіреної довіреності від 25.08.2016 ОСОБА_2 довірила ОСОБА_3 представляти її інтереси як індивідуального підприємця, у податкових органах по Бєлгородській області, Пенсійному Фонді, Фонді медичного страхування, Фонді соціального страхування у питаннях здійснення платежів та звітності, в тому числі по електронним каналам зв`язку, для чого надала їй право подавати від її імені заяви, подавати та отримувати довідки та документи, сплачувати витрати, розписуватися за неї та виконувати всі дії, пов`язані з даним дорученням (а.с.21).

Враховуючи зміст листа від 10.04.2019 від ОСОБА_3 та довіреності виданої на її ім`я, суд дійшов висновку про те, що цей лист є недопустимим доказом у сенсі ст.78 ЦПК України. Так, суд не має можливості пересвідчитися у тому, що цей лист складено та підписано саме довіреною особою відповідачки ОСОБА_3 . Достовірних доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_3 підписала цей лист суду не надано. Крім того, з наданої суду копії довіреності вбачається, що ОСОБА_2 не надавала повноважень ОСОБА_3 на визнання боргу, а тому таке визнання обставин, викладених у її заяві, судом до уваги не приймається. Критичне ставлення суду до листа ОСОБА_3 обумовлено також тим, що вона та позивач у справі зареєстровані за однією тією ж адресою: АДРЕСА_2 .

Також ОСОБА_2 направлялися претензії про повернення коштів датовані 07.08.2019 за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 (а.с.11,13-14).

У відповідності до виписки Тинькофф Банк по розрахунковому рахунку ОСОБА_2 за період з 12.09.2016 по 14.11.2016 від індивідуального підприємця ОСОБА_1 30.09.2016 надійшли кошти у сумі 90 000 руб (Призначення платежу «Послуги по проектування, встановленню і введенню в експлуатацію ВП за договором №1/37 від 27.09.2016» ), 255 000 руб (призначення платежу «Проектування, встановлення та введення в експлуатації канатного парку за договором №2/368/1 від 29.09.2016») та 16 000 руб (призначення платежу «Проектування, встановлення та введення в експлуатації канатного парку за договором №2/368/1 від 29.09.2016») (а.с.15-18).

Зазначеною випискою спростовано твердження позивача про відсутність договірних відносин між нею та ОСОБА_2 , які стали підставою для переведення грошових коштів. Так, у виписці зазначено реквізити договору, на підставі якого здійснено платіж, а саме найменування, номер та дату. При тому платежі здійснено за різними договорами.

Судом не береться до уваги наданий позивачем нечитабельний документ на а.с. 22, як такий на підставі якого неможливо встановити будь-які обставини.

Також суд зауважує, що між сторонами мали місце правовідносини як між суб`єктами господарювання на території іншої держави (Російської Федерації), це вбачається з виписки по банківському рахунку, де ОСОБА_1 зазначена як індивідуальний підприємець, та з довіреності від 25.08.2016, посвідченої нотаріусом Бєлгородського нотаріального округу Бєлгородської області, згідно з якою ОСОБА_2 є індивідуальним підприємцем та має російське громадянство.

Посилання представника позивача про припинення статусу індивідуального підприємця обома сторонами по справі достатніми доказами не доведена, а тому ця обставина судом не встановлена.

Представник позивача посилалася на укладення між сторонами по справі в усній формі договору підряду.

У відповідності до ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналізуючи позовні вимоги, з урахуванням вищезазначених правових норм, на які в обґрунтування своїх позовних вимог посилається позивачка, суд вважає, що обґрунтування позову є суперечливим. З одного боку, позивачка стверджує про укладення договору та оплату коштів в порядку його виконання, не зазначає при цьому обумовлені строки виконання договору, його ціну, обсяг робіт тощо. З іншого боку, зазначає, що договір так і не був укладений, при цьому не пояснює, на підставі чого у призначенні платежу зазначала конкретний номер та дату договору.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом не враховується аргумент представника позивача про визнання позову відповідачем. Ч.1 ст.206 ЦПК України передбачає, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До суду від відповідача ОСОБА_2 заяв про визнання нею позовних вимог не надходило.

Судом не встановлено отримання відповідачем грошових коштів від позивачки у сумі 138 624 грн без достатньої правовою підстави та порушення прав позивача діями (бездіяльністю) відповідачки.

Судом не застосовано норми ст.222 ГПК України, на які в обґрунтування своїх позовних вимог посилається позивачка, оскільки справа розглядається в порядку цивільного судочинства. Також до спірних правовідносин судом не застосовані норми ст.712, 678, 1166 ЦК України, на які посилається позивач, як такі, що не регулюють правовідносини між сторонами.

За таких обставин, суду позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження законності та обґрунтованості позовних вимог, а тому суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, та у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються в повному обсязі на позивача.

Керуючись ст.2,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265,273,280-284,289,354,355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Московський районний суд м.Харкова.

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено 20.09.2021.

Суддя О.М.Тимош