Справа № 369/8861/18
Провадження № 2/369/265/21
РІШЕННЯ

Іменем України

06.10.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря Мазурик Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням в кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, зі слів позивача, відповідач, будучи зареєстрованим в спірній квартирі з травня 2016, в ній не проживає, оскільки вибув на постійне проживання в АДРЕСА_2 , яку придбав за договором купівлі-продажу. З моменту вибуття і до тепер, не несе витрат по сплаті житлово-комунальних послуг.

Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 30.07.2018 було відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2018 позовні вимоги були задоволені.

14.05.2019 до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення, в якій відповідач зазначив, що у відповідача були поважні причини тимчасової відсутності, просив суд скасувати заочне рішення.

Ухвалою суду від 16.08.2019 заочне рішення скасовано, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

03.09.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позивач, користуючись тим, що відповідач знаходився на лікуванні, зробив все, щоб позбавити відповідача права на користування квартирою, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 31.01.2020 було витребувано з Акціонерного товариства «Київоблгаз» відомості про сплату відповідачем послуг за подачу газу в квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 31.01.2020 було підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання також не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідачем неодноразово були подані клопотання про відкладення розгляду справи на судові засідання призначені до розгляду на 21.08.2020, 06.11.2020, 28.01.2021, 18.03.2021, 07.06.2021, 28.07.2021.

Суд, зазначає, що відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позов підтримали.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання, через вимоги ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки від 14.09.2016 № 2825, виданої відділом реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та формування і ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Вишневої міської ради, та довідки виконавчого комітету Вишневої міської ради №634 від 21.03.2018 за адресою: АДРЕСА_4 , проживають і безстроково зареєстровані: ОСОБА_1 позивач, ОСОБА_5 - відповідач, треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 .

Вказане підтверджується і відмітками у паспортах сторін та третіх осіб.

Крім цього, судом встановлено, що відповідно до листа виконавчого комітету Вишневої міської ради від 17.04.2018 № 3/02-654, рішенням № 17 від 28.02.2017 позивача знято з квартирного обліку у зв`язку з тим, що його брат ОСОБА_5 ( який проживав разом з ним), отримав 1-кімнатну квартиру, батько та мати померли, тобто житлові умови ОСОБА_1 покращилися.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2018 вбачається, що відповідач є власником однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Кривеньким С.А. за реєстровим № 1469.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.09.2017 вбачається, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 18.08.2015.

Крім того, відповідач є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується посвідченням від 19.02.2015 № НОМЕР_2 .

Відповідач перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, а також на реабілітації у період з 19.09.2016 по 16.10.2016, з 09.11.2016 по 21.11.2016, з 06.03.2017 по 02.04.2017, з 02.06.2017 по 06.06.2017, з 28.08.2017 по 12.09.2017, з 13.10.2017 по 24.10.2017, з 04.12.2017 по 10.01.2018, з 16.02.2018 по 19.03.2018, з 28.03.2018 по 17.04.2018, з 17.04.2018 по 21.05.2018, з 21.05.2018 по 24.05.2018, з 24.05.2018 по 11.06.2018, з 27.06.2018 по 17.07.2018, з 17.07.2018 по 14.08.2018, з 15.08.2018 по 26.08.2018, з 21.09.2018 по 02.10.2018, що підтверджується відповідними довідками, свідоцтвами, виписками з медичних карток та історій хвороби, а також виписними епікризами.

З довідок виконавчого комітету Вишневої міської ради № 977 від 19.05.2016 та № 1098 від 13.06.2018 вбачається, що відповідач за власний рахунок поховав батьків, проживав з ними та вів спільне господарство.

Відповідно до листа виконавчого комітету Вишневої міської ради № 3/02-1816 від 12.06.2019 квартира за спірною адресою є неприватизованою.

З наявних у матеріалах справи процесуальних документів вбачається, що відповідач вказує своєю адресою: АДРЕСА_2 .

Після скасування заочного рішення та призначення справи до нового розгляду позивачем не було заявлено про виклик свідків.

З огляду на встановлені обставини у справі, суд вважає за необхідне проаналізувати законодавство та правові висновки Верховного Суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

З огляду на ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо).

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Ця ж позиція була підтверджена у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 289/2299/18.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З огляду на п. 2 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив повинен містити, в тому числі, повне найменування місця проживання чи перебування відповідача (для фізичних осіб).

Так само вказано у п. 1 ч. 1 ст. 183 ЦПК України, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, в тому числі, повне найменування місця проживання чи перебування відповідача особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них (для фізичних осіб).

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків.

У ході розгляду справи було доведено, що відповідач зареєстрований за спірною адресою, при цьому є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, звертаючись до суду, відповідач повідомляє своє місце проживання в порядку ст.ст. 178, 183 ЦПК України саме за адресою: АДРЕСА_2 , і не вказує спірної адреси.

З вказаного вбачається, що відповідач сам вважає своїм постійним місцем проживання саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи не встановлено, що відповідач продовжує жити за спірною адресою або що йому чиняться перешкоди для цього.

А отже, суд вважає, що право відповідача на користування спірним житлом є припиненим з огляду на його вибуття для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а тому позов задовольняє.

Суд не приймає доводи відповідача, що причини його непроживання у спірній квартирі є поважними через його перебування на лікуванні та реабілітації, так як такі лікування та реабілітація не були безперервними, проте відповідач не повертався проживати до квартири за спірною адресою, при цьому він забезпечений житлом та вказує офіційно місцем свого проживання саме адресу, за якою знаходиться належна йому на праві власності квартира.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 71, 72, 163 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням в кв. АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_7 .

Третя особа 1: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_6 .

Третя особа 2: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_6 .

Третя особа 3: ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_6 .

Суддя: Т.В.Дубас