Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.09.2021 Справа №607/12400/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Грицай К.М.,

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у розмірі 258049,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. та в обгрунтування позовних вимог вказує на наступні обставини. 04.03.2019 року між сторонами була досягнута домовленість про купівлю-продаж з розстрочкою платежу автомобіля марки Audi A6 Allroad, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ціною 10000 доларів США. За цією домовленістю позивач зобов`язувався сплатити на користь відповідача завдаток в розмірі 134000 грн., що еквівалентно 5000 доларів США та до 04.09.2019 року повністю сплатити на користь ОСОБА_4 другу частину від домовленої ціни, шляхом зарахування на зазначені відповідачем банківські реквізити авансові щомісячні платежі за придбання вказаного автомобіля. Факт зазначеної домовленості та передачі грошових коштів засвідчується відповідною розпискою, складеною у присутності свідка - ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу автомобіля не укладався. У період з 07.06.2019 року по 04.11.2019 року, позивач на виконання вказаної домовленості, шляхом зарахування на карткові рахунки, зазначені відповідачем, у рахунок сплати вартості ціни автомобіля, сплатив авансові платежі на загальну суму у розмірі 124049,00 грн., що підтверджується банківськими квитанціями. Вказує, що зазначена розписка-угода є удаваною угодою, оскільки насправді сторонами був укладений договір купівлі-продажу.

18 грудня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до СВ ТВП ГУНП у Тернопільській області із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003609 від 18.12.2019 року. В рамках вказаного кримінального провадження винесено ухвалу про накладення арешту на автомобіль Audi A6 Allroad, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був вилучений у позивача. На даний час місцезнаходження автомобіля йому невідоме. Сплачені позивачем на рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 258049,00 грн. ОСОБА_3 відповідачем не повернуто.

Крім того, внаслідок порушення прав позивача та обману з боку ОСОБА_4 ОСОБА_3 зазнав моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, відчутті незахищеності, втраті сну, спокою, душевної рівноваги та звичайного ритму життя, внаслідок значного погіршення стану його здоров`я. У зв`язку з відсутністю автомобіля позивач позбавлений можливості забезпечити достатній суспільний рівень життя родини. Моральну шкоду оцінює в розмірі 100000 грн. З врахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо задоволення позовних вимог. Крім того, зазначає, що з поданих позивачем копій квитанцій неможливо ідентифікувати платника, який перераховував грошові кошти на рахунок одержувача. Жодних доказів про те, що відповідачу належать рахунки, що значаться в платіжних документа, позивач не надав. Позивачем надано копію з копії розписки, яка є неналежним доказом по справі. У відповідача є оригінал розписки від 04.03.2019 року, що підтверджує виконання ним свого зобов`язання та повернення раніше наданих коштів ОСОБА_3 . Водночас, позивач відмовився повертати відповідачу транспортний засіб, який перебував у його користуванні та намагається стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у зв`язку із відмовою останнім від домовленості, яка відображена у розписці. Також, вказує, що оскільки сторони не дотримались порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, то оспорюваний договір є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, вказав, що позивач передав відповідачу кошти в сумі 258049,00 грн. в якості авансу за договором купівлі-продажу автомобіля, грошові кошти відповідачу, крім позивача також перераховувала дружина останнього. Оригінал розписки-угоди на суму 5000 доларів США відповідач отримав у позивача обманним шляхом, позивач жодних коштів від відповідача не отримував.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву.

Крім того, відповідач пояснив, що він отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 5000 доларів США, який мав намір придбати автомобіль та написав розписку. Пізніше ОСОБА_3 повідомив йому, що у нього хвора мати та попросив повернути йому кошти, що він і зробив та позивач віддав йому розписку. Також, йому телефонувала дружина ОСОБА_5 та повідомила його, що вона перерахувала йому кошти в сумі близько 73000 грн. за технічні несправності та користування автомобілем, інших грошових переказів не отримував. Автомобіль позивач йому не повернув, у зв`язку з чим звернувся до правоохоронних органів та забрав автомобіль в березні 2020 року.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини.

Встановлено, що 20 жовтня 2018 року на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Некрасової Ю.В. та зареєстрованої за №470, ОСОБА_6 , який діє від імені ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_8 та/або ОСОБА_4 - кожен з яких має право виконувати повноваження незалежно один від одного, експлуатувати з правом керування, а при необхідності зняти з обліку у відповідних компетентних органах та розпоряджатися за ціну та на умовах за їх розсудом, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , виданого 12.01.2018 року ТСЦ 1443, автомобілем марки «Audi A6 Allroad», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

04 березня 2019 року ОСОБА_4 написав розписку-угоду, відповідно до якої він передає ОСОБА_3 належний йому автомобіль марки Audi A6 Allroad, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на відповідальне зберігання до 04 вересня 2019 року. Взамін отримав грошові кошти в сумі 134000,00 грн., що еквівалентно 5000 доларів США, як завдаток за належний йому автомобіль. Сторони домовились про сплату другої частини ціни автомобіля до 04 вересня 2019 року. Сторона отримувача автомобіля зобов`язується застрахувати авто страховкою КАСКО, 04 березня 2019 року. Вигодонабувач по страховці має бути вказаний ОСОБА_4 .

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, оригінал даної розписки-угоди зберігається у відповідача ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 09 серпня 2019 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу чоловікові присвоєно прізвище « ОСОБА_3 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Як вбачається з наданих позивачем та засвідчених АТ «Універсал Банк» копій квитанції № Т2М1-63С9-9635-В9Н6 АТ «Універсал Банк», 07 червня 2019 року ОСОБА_3 переказав грошові кошти у розмірі 26449,00 грн. на рахунок НОМЕР_4 , призначення платежу - переказ особистих коштів. Прізвище одержувача не вказано у даній квитанції.

Відповідно до квитанції № Х5Р2-ВН76-Н16Н-5С0К АТ «Універсал Банк», 05 вересня 2019 року ОСОБА_3 переказав грошові кошти у розмірі 12500,00 грн. на рахунок НОМЕР_5 , призначення платежу - переказ особистих коштів. Прізвище одержувача не вказано у даній квитанції.

Крім того, представником позивача долучено до матеріалів справи квитанції АТ «Універсал Банк» № 7С38-4НСХ-С654-1К42 від 05.08.2019 року на суму 1050,00 грн., сплачених на рахунок НОМЕР_6 , № А542-2КС1-4НЕ7-МХВ7 на суму 2500,00 грн., та № 864А-МВ10-5МСН-1А5С від 03.10.2019 року на суму 100,00 грн., відповідно до яких ОСОБА_5 переказала грошові кошти на рахунок НОМЕР_7 , призначення платежу - переказ особистих коштів. Прізвище одержувача не вказано у даних квитанціях.

Згідно квитанції № А8Н6-5Х13-М9А1-КЕК7 АТ «Універсал Банк» від 04.11.2019 року, ОСОБА_5 переказала грошові кошти у розмірі 73950,00 грн. ОСОБА_4 , призначення платежу - погашення боргу за а/м Audi A6 Allroad, г/н НОМЕР_1 , тех. паспорт НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1, 2 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначено у ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).

В судовому засіданні підтверджено відповідачем ОСОБА_4 , що розписка-угода від 04.03.2019 року ним написана у зв`язку із продажем автомобіля, оскільки він отримав завдаток від ОСОБА_9 в сумі 5000 доларів США.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 5 ст.656 ЦК України особливості договору купівлі - продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Частиною 1 ст.210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно із ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Позивач у своєму позові посилається на те, що між сторонами був укладений удаваний правочин - договір позики та написана відповідачем розписка, що насправді є договором купівлі-продажу на умовах розстрочки.

Як зазначено в тексті розписки-угоди від 04.03.2019 року відповідач передав позивачу транспортний засіб марки Audi A6 Allroad, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на відповідальне зберігання до 04 вересня 2019 року. Взамін отримав грошові кошти в сумі 134000,00 грн., що еквівалентно 5000 доларів США, як завдаток за належний йому автомобіль. Сторони домовились про сплату другої частини ціни автомобіля до 04 вересня 2019 року.

Суд встановив, що в тексті розписки не вказується про укладання між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля, не обговорюються істотні умови даного договору купівлі-продажу, а відтак вказана розписка не є належним та допустимим доказом укладання договору купівлі-продажу між сторонами.

Враховуючи вищезазначені норми закону, суд вважає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки сторони не досягли домовленості щодо істотних умов договору, а також, укладення та оформлення вказаного договору підлягає державній реєстрації та здійснюється безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів.

Видання довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Зазначений висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №145/145/17.

З огляду на те, що позивачем не доведено досягнення між сторонами усіх істотних умов договір купівлі-продажу автомобіля, зокрема, ціни договору, не доведено домовленості щодо передання майна у власність позивача, таким чином надання відповідачу позивачу розписки - угоди без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором, таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо укладення між сторонами удаваного договору позики для приховання укладеного договору купівлі-продажу автомобіля, тому суд не вбачає законних підстав для застосування норм, що регулюють цей правочин під час вирішення даного спору.

Щодо вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_4 отриманих ним коштів в сумі 258049,00 грн. та доводів позивача, що автомобіль вилучено із його володіння та неповернення відповідачем ОСОБА_4 коштів в якості авансових платежів, суд зазначає наступне.

Відповідач, заперечуючи щодо вимог позивача, вказує на те, що отримані від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, про які йдеться у розписці, повернув позивачу, що підтверджується наявністю у нього оригіналу розписки-угоди від 04 березня 2019 року.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Із вищезазначеного випливає, що у разі, коли боржник виконав свій обов`язок перед кредитором, останній зобов`язаний повернути боржнику оригінал боргового документу і в такому випадку боржник вважається таким, що виконав своє боргове зобов`язання.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Факт повернення відповідачу позивачем оригіналу розписки встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось позивачем.

Таким чином, суд доходить висновку, що наявність у відповідача ОСОБА_4 оригіналу розписки-угоди свідчить про повернення позивачу на його прохання отриманих від нього коштів в сумі 134000 грн., що еквівалентно 5000 доларів США, що підтверджено також поясненнями допитаного в якості свідка ОСОБА_4 .

Поряд з тим, позивачем не доведено, що оригінал розписки повернуто ОСОБА_4 за інших обставин, що встановлені судом.

Посилання позивача на те, що відповідач заволодів оригіналом розписки шляхом обману та гроші 134000 грн., що еквівалентно 5000 доларів США не повернув не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому суд не приймає їх до уваги.

Також, відкидає доводи позивача про передання ним відповідачу коштів в сумі 124049,00 грн. в період з 07.06.2019 року по 04.11.2019 року як такі, що не доведені належними та допустимими доказами.

Так, суд не бере до уваги як докази сплати коштів квитанції № Т2М1-63С9-9635-В9Н6 від 06.07.2019 року; № 7С38-4НСХ-С654-1К42 від 05.08.2019 року; № А542-2КС1-4НЕ7-МХВ7 від 03.10.2019 року; № 864А-МВ10-5МСН-1А5С від 03.10.2019 року; № Х5Р2-ВН76-Н16Н-5С0К від 05.09.2019 року та № А8Н6-5Х13-М9А1-КЕК7 від 04.11.2019 року, які видані АТ «Універсал Банк» у зв`язку з наступним.

Як вбачається з додатку № 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженої постановою НБУ № 22 від 21.01.2004 року, у всіх розрахункових документах зазначається прізвище, ім`я, по батькові платника, що відповідає прізвищу, імені, по батькові платника, яке містить паспорт громадянина України (або інший документ, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів) та прізвище, ім`я, по батькові отримувача, що відповідає прізвищу, імені, по батькові отримувача, яке містить паспорт громадянина України (або інший документ, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів).

Суд звертає увагу на те, що у долучених до матеріалів справи квитанціях № Т2М1-63С9-9635-В9Н6 від 06.07.2019 року; № 7С38-4НСХ-С654-1К42 від 05.08.2019 року; № А542-2КС1-4НЕ7-МХВ7 від 03.10.2019 року; № 864А-МВ10-5МСН-1А5С від 03.10.2019 року; № Х5Р2-ВН76-Н16Н-5С0К від 05.09.2019 року не міститься прізвище, ім`я, по батькові отримувача грошових коштів, що не дає можливості суду ідентифікувати особу, яка отримала грошові кошти. Крім того, у вказаних квитанціях зазначено наступні відправники: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , що позбавляє однозначно встановити відправника та у призначенні платежу зазначено переказ особистих коштів, що не підтверджує доводи позивача про перерахування відповідачу грошових коштів на виконання укладеного між сторонами правочину.

Крім того, позивач не довів, що відомості про карткові рахунки, на які передавались кошти, були повідомлені позивачу відповідачем та належать саме йому.

Також, в судовому засіданні позивачем не доведено, що кошти в сумі 73950,00грн., які ОСОБА_5 перерахувала на розрахунковий рахунок відповідачу ОСОБА_4 були сплачені на виконання укладеної між сторонами угоди, оскільки ОСОБА_5 не була є стороною договору та не мала жодних прав та обов`язків за розпискою-угодою, у зв`язку з чим суд не вбачає законних підстав для повернення даної суми коштів позивачу ОСОБА_3 .

Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідачем порушено права позивача, внаслідок чого останньому заподіяна шкода, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Таким чином, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 3, 6, 23, 202, 210, 215, 235, 328, 545, 638, 655, 656,1167 ЦК України, керуючись ст. 13, 81, 89, 95, 133, 137, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Головуючий суддяК. М. Грицай