Справа № 308/9673/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді - Фазикош О.В., за участю секретаря - Химинець О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м.Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 , про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.6 ст.259 та ч. 6 ст. 268 ЦПК України 16.09.2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Повний текст ухвали виготовлено та підписано 24.09.2021 року.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 , про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було укладено попередній договір згідно з яким ними було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського округу Селехман О.А. та зареєстровано в реєстрі за №1184.

Відчужувана частина будинку належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 20.10.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного округу Данич О.Ф., за реєстровим номером 2414. Згідно даного договору власником другої частини даного будинку стала його донька ОСОБА_2 .

Ѕ частина земельної ділянки належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 травня 2009 року, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамонов О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1354. Згідно даного договору власником другої частини земельної ділянки стала його донька ОСОБА_2 . Вказаний будинок та земельна ділянка являлись спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Як вказано у позовній заяві, для забезпечення виконання передбаченого вище зобов`язання, позивачем ОСОБА_1 , було передано ОСОБА_4 завдаток в сумі 63840,00 (шістдесят три тисячі вісімсот сорок) гривень, що за курсом НБУ, на час укладання договору та передачі коштів, складало 8000,00 (вісім тисяч) доларів США, в рахунок належних 119700,00 грн. (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот) гривень, що становить еквівалент 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, за курсом НБУ на момент підписання договору, які позивач, як покупець, повинна була сплатити ОСОБА_4 , як продавцеві, при купівлі вищевказаних Ѕ будинку та земельної ділянки.

Згідно умов договору від 25 квітня 2012 року визначено, що дані кошти мали статус забезпечувального платежу (завдатку) і у випадку не виконання умов договору з вини ОСОБА_4 останній зобов`язувався повернути отриману від ОСОБА_1 (позивача) суму завдатку та ще додатково сплати подвійну суму у розмірі завдатку, що разом становить 16000,00 (шістнадцять тисяч) доларів США (п.5 Договору).

При цьому позивач зазначає, що попередній договір між нею та ОСОБА_4 було укладено по причині того, що на момент досягнення між ними домовленості про купівлю-продаж майна у ОСОБА_4 були відсутні документи на будинок та земельну ділянку, які були необхідними для нотаріального посвідчення переходу права власності. Обов`язок виготовлення всіх необхідних документів ОСОБА_4 взяв на себе, що підтверджується п.2.3, попереднього договору.

В подальшому, як зазначає позивач, ОСОБА_4 звернувся до неї із проханням про проведення із ним повного розрахунку оскільки йому терміново необхідні кошти. Погодившись, позивач передала ОСОБА_4 5200,00 (п`ять тисяч двісті) доларів США, що еквівалентно 44200,00 (сорок чотири тисячі двісті) гривень за курсом НБУ станом на день передачі як остаточний розрахунок за будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . Факт отримання даних коштів ОСОБА_4 підтверджується його заявою від 31 травня 2012 року яку посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савко О.В. та зареєстровано в реєстрі за №123.

Позивач вказує, що ОСОБА_4 як гарантію того що ним буде виконано взяті на себе зобов`язання запропонував, щоб батько позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для якого фактично купувався даний будинок, став проживати у ньому, та з 25 квітня 2012 року її батько став постійно проживати в частині будинку за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 переїхав на постійне місце проживання в с. Гайдош, Ужгородського р-н, де придбав будинок за кошти які отримав від позивача. Разом з ОСОБА_6 в будинку за адресою АДРЕСА_1 постійно проживала донька ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка мала у власності Ѕ даного будинку та земельної ділянки.

Як вказано у позовній заяві - ОСОБА_4 не виготовив необхідних документів. На пропозиції ОСОБА_1 , повернути кошти запевняв, що документи він скоро зробить, однак із-за того, що він дуже хворіє треба зачекати. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті позивач звернулась до доньки померлого ОСОБА_2 та сина померлого ОСОБА_3 , які є його спадкоємцями за законом, із вимогою щодо повернення коштів, що були сплачені нею за придбання будинку та земельної ділянки їх батьку ОСОБА_4 . Проте останні запевнили що вони знають про те, що їх батько продав належні йому частки будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 і що після оформлення спадщини вони переоформлять на позивача цю частку майна. У продовж всього цього часу ОСОБА_6 ,продовжував проживати та вільно користуватись частиною будинку за адресою АДРЕСА_1 .

У позові вказано, що вказані обставини тривали до липня 2018 року, та що весь цей час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 запевняли ОСОБА_1 , що після оформлення спадщини вони перепишуть майно на неї. Однак, у липні 2018 року ОСОБА_2 раптово без пояснення будь-яких причин вигнала ОСОБА_6 , з будинку і стала перешкоджати йому у його користуванні.

Позивач зазначає, що в подальшому їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 , яка є донькою померлого ОСОБА_4 оформила виключно на себе право власності на належне померлому ОСОБА_4 майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 3-646 видане 20.06.2018 державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Гончаренко М.В. про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Після цього вона вигнала ОСОБА_6 , з будинку за адресою АДРЕСА_1 та заборонила йому ним користуватися.

Коли ОСОБА_7 звернулась до ОСОБА_2 з проханням виконати взяті на себе зобов`язання щодо перереєстрації на позивача належної її батьку частини майна вона заявила, що майно належить їй і про продаж його батьком їй нічого невідомо. Однак вказане за твердженням позивача спростовується заявою ОСОБА_2 , щодо відмови від здійснення переважного права купівлі частки нерухомого майна, як його співвласника від 25 квітня 2012 року, а також тим, що з квітня 2012 року вона постійно проживала у даному будинку разом з батьком позивача і ніколи не заперечувала проти цього.

Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 , дізналась про порушення її прав з моменту коли Відповідач, прийнявши спадщину за батьком та оформивши її перестала визнавати борг свого батька, тобто з липня 2018, тому позивач вважає початком спливу строків давності початок липня 2018 року.

У позовній заяві вказано, що у зв`язку з тим що ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання щодо продажу Ѕ частини житлового будинку та 1/2 земельної ділянки, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , не виконав у нього виникло боргове зобов`язання перед позивачем у розмірі: 8000,00 (вісім тисяч) доларів США, що еквівалентно 63840,00 (шістдесят три тисячі вісімсот сорок) гривень за курсом НБУ, на час передачі коштів, отримані ОСОБА_4 25 квітня 2012 року в якості завдатку; 5200,00 (п`ять тисяч двісті) доларів США, що еквівалентно 44200,00 (сорок чотири тисячі двісті) гривень за курсом НБУ, на час передачі коштів, отримані ОСОБА_4 31 травня 2012 року як остаточний розрахунок за будинок, що розташований в АДРЕСА_1 ; 16000,00 (шістнадцять тисяч) доларів США - подвійна сума завдатку, яка у відповідності до п.5 договору від 25 квітня 2012 року повинна бути сплачена ОСОБА_4 за невиконання умов договору.

Так у позовній заяві вказано, що загальна сума боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 складає 29200,00 (двадцять дев`ять тисяч) доларів США, що на дату складання позову за курсом НБУ становить 814249,00 (вісімсот чотирнадцять тисяч двісті сорок дев`ять) гривень 00 коп.

При цьому позивач вказує, що про факт оформлення спадщини їй стало відомо 06.07.2018 року коли вона отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Після чого позивачем було вжито заходів досудового врегулювання спору. З цією метою 17.07.2018 року на адресу ОСОБА_2 як спадкоємцю було направлено лист-претензію щодо добровільного виконання зобов`язань ОСОБА_4 однак відповіді не отримано, зустрічей остання уникає.

Таким чином позивач просить суд:

Стягнути з Відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу ОСОБА_4 за продаж Ѕ будинку та Ѕ земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1 згідно попереднього договору 25 квітня 2012 року та згідно заяви ОСОБА_4 від 31 травня 2012 року у розмірі - 13200,00 (тринадцять тисяч двісті) доларів США, що еквівалентно 368085,16 (триста шістдесят вісім тисяч вісімдесят п`ять) гривень 16 копійок за курсом НБУ, на час подання позову.

Стягнути з Відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 подвійну суму завдатку згідно умов попереднього договору від 25 квітня 2012 року у розмірі -16000,00 (шістнадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 446163,84 (чотириста сорок шість тисяч сто шістдесят три) гривень 84 копійок за курсом НБУ, на час подання позову.

Стягнути з Відповідача витрати понесені нею у зв`язку зі зверненням до суду, а саме судовий збір.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.10.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засіданні.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.11.2018, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно - повернуто заявнику, як таку що подана без додержання вимог статті 151 ЦПК України.

12.12.2018 від представника відповідача по справі ОСОБА_2 , адвоката Дрюченко О.С., до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач не погоджується із позовом вважає його необґрунтованим.

У відзиві вказано на те, що їй з 2006 року на праві спільної часткової власності належить Ѕ будинковолодіння та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами наявними в матеріалах справи. Інша частина (1/2 будинковолодіння та земельної ділянки) належала її покійному батькові - ОСОБА_4 .

Відповідач зазначає, що у квітні 2012 року, батько ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , повідомив її про те, що має намір відчужити свою частину будинку та земельної ділянки за ціною 119700 гривень, тому відповідачем була підписана заява про те, що їй відомо, що ОСОБА_4 , співвласник житлового будинку та земельної ділянки під АДРЕСА_1 , має намір продати належні йому Ѕ частину житлового будинку площею 38,3 кв.м. та Ѕ частину земельної ділянки, у праві спільної часткової власності на зазначений житловий будинок та земельну ділянку, за ціною оголошеною для продажу, а саме: 119700,00грн. (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот гривень). Вказана заява була посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. за №1180 від 25.04.2012 року.

Однак відповідач стверджує, що про жодні розрахунки та вартість нерухомого майна у доларах США або іншій валюті не йшлося.

ОСОБА_8 , стверджує що при укладенні попереднього договору між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , вона не була присутня, однак як вбачається із змісту попереднього договору завдаток був обумовлений та отриманий саме у гривнях, а не у іншій валюті. Відповідач зазначає, що не може бути взято до уваги твердження позивача про наявність боргового зобов`язання у доларах США. Вказує, що ціна договору була визначена у гривнях, сума завдатку згідно договору передавалася у гривнях. А тому, жодної «загальної суми боргу у розмірі 29200 доларів США» у ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 не було і не могло бути.

Відповідач заперечує, що попередній договір від 25.04.2012 року, був укладений по причині того, що у ОСОБА_4 були відсутні документи на будинок та земельну ділянку, які були необхідні для нотаріального посвідчення переходу права власності. Так, у п.2.1. попереднього договору, нотаріус Селехман О.А. на підставі наявних у нього документів встановив, що ОСОБА_4 є власником Ѕ частин будинковолодіння та земельної ділянки. Крім того, позивач сама додала до позовної заяви Дублікат договору купівлі-продажу від 20.10.2006 року, який був виданий ОСОБА_4 02.11.2011 року, замість втраченого Державним нотаріусом Боднар Н.І., чим спростовується вказана позивачем підстава укладення попереднього договору (відсутність правоустановчих документів). При цьому, ОСОБА_8 , зазначає, що зі змісту попереднього договору вбачається, що ОСОБА_4 зобов`язався до укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу виготовити нормативно-грошову та експертно-грошову оцінки, довідку про відсутність обтяжень та обмежень, отримати витяг з БТІ (п.2.3. договору), даний перелік є вичерпним.

Відповідач звертає увагу на те, що як вказує Позивач, він провів повний остаточний розрахунок з ОСОБА_4 , що підтверджує поданою суду заявою від 31.05.2018 року. Однак, сума отриманого завдатку згідно договору - 63840 грн., а сума вказана в заяві від 31.05.2012 - 44200 грн., що в загальному дорівнює 108040,00 грн.

При цьому ОСОБА_8 , зазначає, що батько повідомив її про те, що ОСОБА_1 відмовилась проводити з ним повний розрахунок, а тому він повернув ОСОБА_1 кошти, які отримав від неї.

Відповідач при цьому зазначає, що визначальним у даних спірних відносинах є початок перебігу строку позовної давності. Посилається на те, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Вважає, що у позивача, ОСОБА_1 , право на звернення до суду виникло 25.06.2012 року. А тому позивачкою пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з відповідними вимогами, доказів поважності причин їх пропуску суду не надано. У зв`язку із цим відповідач заявляє в порядку ч.4 ст. 267 ЦК України про застосування строків позовної давності та просить відмовити у позові.

Відповідач ОСОБА_8 стверджує, що про існування боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_10 їй нічого не було відомо, а тим більше вона не визнавала даний борг. Про наявність боргу її покійного батька у розмірі 29200 доларів США їй стало відомо лише у липні 2018 року із одержанням Претензії. Вказує, що докази про визнання нею боргу в справі відсутні.

Відповідач вважає, що твердження позивача, про те що проживання ОСОБА_6 є доказом визнання боргу, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки ОСОБА_4 , як власник Ѕ частини будинку вправі був володіти, користуватися та розпоряджатися своєю частиною на власний розсуд. А сама відповідач протягом останніх шести років постійно проживає у Чеській Республіці.

Відповідач просить суд врахувати, що вона успадкувала за своїм батьком лише ј земельної ділянки та 3/8 житлового будинку, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину (які додаються).

З огляду на те, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що було відомо позивачу, то ОСОБА_1 пропущений строк звернення до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК, якщо вона вважала що є кредитором ОСОБА_4 .

Відповідач просить суд: відмовити у задоволені позову повністю.

04.01.2019 року від представника позивача по справі на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

Представник позивача стверджує, щодо стягнення грошових коштів саме в доларах США: відповідач залишив поза увагою те, що у цьому пункті Договору є продовження, відповідно до якого сторони договору визначили розмір зобов`язання у іноземній валюті, а саме у доларах США.

Представник позивача, вказує на те, що відповідачу було повідомлено не тільки про оголошену ціну продажу визначену у гривнях, а і про інші умови на яких ця частина продається, про що нею і було подано відповідну заяву від 25.04.2012 року.

Представник позивача стверджує, що саме відсутність відповідних відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, а саме Ѕ частини житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , стало причиною того, що між ОСОБА_4 та позивачем було укладено попередній договір від 25.04.2012 року.

Окрім того представник позивача вказує і на те, що Відповідач у відзиві вказує, що позивачем введено суд в оману щодо проведення повного розрахунку із ОСОБА_4 . На підтвердження цього ним наводяться виключно математичні розрахунки і при цьому відсутні будь які вказівки на порушення, з боку позивача, будь яких норм законодавства.

При цьому представник позивача вказує на те, що своєю заявою від 31 травня 2012 року ОСОБА_4 підтвердив, що з ним проведено остаточний розрахунок за будинок, що розташований в АДРЕСА_1 і він не має (і в подальшому не матиме), щодо гр. ОСОБА_1 матеріальних (фінансових) претензій. Представник позивача зазначає, що вказаним підтверджується повний розрахунок позивача із ОСОБА_4 .

Представник позивача вказує, що твердження ОСОБА_4 про повернення коштів ОСОБА_1 , а також те, що відповідач останні шість років постійно проживає у Чеській Республіці є голослівними та не підтверджуються жодними доказами.

Представник позивача вважає, що твердження відповідача про те, що він не знав про наявність боргу ОСОБА_4 перед позивачем та не визнавав цього боргу, спростовуються доводами наведеними у позовній заяві, а також можуть бути підтверджені показами ОСОБА_3 який залучений у даній справі як третя сторона.

Щодо строків позовної давності, то представник позивача вказує на те, що спадкоємці ОСОБА_4 тривалий час не вживали жодних заходів щодо прийняття спадщини свідомо затягуючи час. Разом із тим, як вказано у відповіді на відзив, про факт оформлення спадщини позивачу стало відомо 06.07.2018 року

коли він отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. На підставі вищевикладеного представник позивача вважає, що строк пред`явлення вимог до спадкоємців пропущено не було.

Як вказано представником позивача, щодо тверджень відповідача про те, що ним успадковані за своїм батьком лише ј земельної ділянки та 3/8 житлового будинку спростовуються самим же відповідачем та поданими ним документами.

Як вказано у відповіді на відзив, оскільки відповідач є спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , то ОСОБА_8 , фактично успадкувала всі права та обов`язки її батька ОСОБА_4

18.07.2019 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме: оригіналу листа Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області від 30.08.2018 №6198/106/25/2-18 в якому вказано на те, що 12.07.2018 року в чергову частину Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області надійшла заява від громадянки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка повідомила, що особа чоловічої статі незаконно проживає в будинку, який належить їй за адресою АДРЕСА_1 . В подальшому вказана заява була зареєстрована до ЄРДР за №0000887 від 13.07.2018 року. Так, в ході досудового розслідування було встановлено що ознак кримінального правопорушення встановлено не було, оскільки громадянин ОСОБА_6 на якого вказує заявниця проживає там з 01.05.2012 року, оскільки донька останнього ОСОБА_1 , уклала попередній договір купівлі-продажу частини будинку із батьком заявниці. В подальшому громадянка ОСОБА_1 , нотаріально завірено передала всю суму яка була обумовлена між сторонами для купівлі даної частки будинку, в послідуючому не оформивши належним чином документи, оскільки всі оригінали документів перебували в розпорядженні гр. ОСОБА_8 , тому зі слів останніх можливості переоформити в них не було. На підставі вище наведеного орган досудового розслідування дійшов висновку, що дана подія носить характер цивільно-правових відносин і не підпадає під критерії ст. 162 КК України. В подальшому органом досудового розслідування було прийнято рішення щодо закриття даного кримінального правопорушення, оскільки вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. Окрім того, у вказаному листі зазначено, що з 2012 року заяв від громадянки ОСОБА_8 , з приводу даної ситуації органом досудового розслідування не реєструвалось.

24.07.2019 представника відповідача надійшла заява в якій він просить долучити до матеріалів справи: завірену копію листа Тарновецької сільської ради №460/02-07 від 17.12.2018 року, що ОСОБА_6 , фактично проживав за адресою - АДРЕСА_1 , але без реєстраційних документів, що посвідчують право проживання за вищевказаною адресою (інформація взята із адресної картки Тарновецької сільської ради). Період проживання за даною адресою 2012-2018 рік. За вказаною адресою проживав не постійно. Також містяться характеризуючи дані про ОСОБА_6 .

Окрім того у вказаній заяві представник відповідача зазначає, що поданий представником позивача лист не може бути долучений до матеріалів справи, оскільки, поданий із порушенням вимог ч.9 ст. 83 ЦПК України та у зв`язку із відсутністю обґрунтування неможливості його подання у визначений законом строк (ч.8 ст. 83 ЦПК України). Та на його думку, вказаний лист не є доказом в розумінні ст.ст. 76,77,78,79,80 ЦПК України та не стосується предмета доказування у даному спорі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського суду від 25 липня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином. В судових засіданнях позов підтримала повністю з підстав наведених в такому. Представник позивач подав у письмовому вигляді промову у судових дебатах. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника. Позов просить задоволити в повному обсязі

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином. В попередніх судових засіданнях представник відповідача позов не визнав, підтримав поданий відзив на позовну заяву. Від представника відповідача по справі надійшла заява про розгляд позовної заяви за відсутності відповідача та її представника. У задоволенні позову просить відмовити.

Третя особа та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином про причини неявки не повідомляли, клопотань не подавали.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Згідно наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що 25 квітня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (спадкоємцем якого є відповідач ОСОБА_8 ), ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , що проживав за адресою АДРЕСА_1 було укладено попередній договір згідно з яким нами було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського округу Селехман О.А. та зареєстровано в реєстрі за №1184. Копія попереднього договору міститься у матеріалах справи.

Зі змісту вказаного договору встановлено, що сторони уклали цей договір та домовилися, про те що сторони зобов`язуються в строк до 24.06.2012 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , на умовах та в порядку встановлених цим попереднім договором.

Відповідно до п.2.1 попереднього договору:

Відчужувана частина будинку належала Продавцю ( ОСОБА_4 ) на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 20.10.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міськрайрнного округу Данич О.Ф., за реєстровим номером 2414.

Ѕ частина земельної ділянки належить Продавцю ( ОСОБА_4 ) на підставі державного акту ЯЕ №433316 виданого Тарновецькою сільською радою 28.04.2009 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-74,№3-75, від 16.01.2006 року, Першою Ужгородською держконторою.

Відповідно до п.2.3 вказаного договору Продавець зобов`язується до укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу виготовити всі документи необхідні для продажу незакінченого будівництвом житлового будинку та земельної ділянки (нормативно-грошову та експертно-грошову оцінки, довідку про відсутність обтяжень та обмежень, отримати витяг з БТІ) та відчужити житловий будинок та земельну ділянку гр. ОСОБА_1 .

Згідно п. 2.4 вказаного договору сторони дійшли згоди, що Ѕ житлового будинку та Земельної ділянки, щодо яких укладається цей договір, продається за суму 119 700,00 (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот) гривень, що становить еквівалент 15000,00 (п`ятнадцять тисяч дол.) доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору.

Окрім того за вказаним договором, а саме відповідно до п.3 для забезпечення виконання передбаченого вище зобов`язання, ОСОБА_1 , було передано ОСОБА_4 завдаток в сумі 63840,00 (шістдесят три тисячі вісімсот сорок) гривень, що за курсом НБУ, на час укладання договору та передачі коштів, складало 8000,00 (вісім тисяч) доларів США, в рахунок належних 119700,00 (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот) гривень, що становить еквівалент 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, за курсом НБУ на момент підписання договору, які я, як покупець, повинна була сплатити ОСОБА_4 , як продавцеві, при купівлі вищевказаних Ѕ житлового будинку та земельної ділянки.

Згідно умов договору від 25 квітня 2012 року визначено, що дані кошти мали статус забезпечувального платежу (завдатку) і у випадку не виконання умов договору з вини ОСОБА_4 останній зобов`язувався повернути отриману від ОСОБА_1 , суму завдатку та ще додатково сплати подвійну суму у розмірі завдатку, що разом становить 16000,00 (шістнадцять тисяч) доларів США (п.5 Договору).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 25.04.2012 року, копія якої міститься у матеріалах справи, їй відомо, що ОСОБА_4 , співвласник житлового будинку та земельної ділянки під АДРЕСА_1 , має намір продати належні йому Ѕ частину житлового будинку площею 38,3 кв.м. та Ѕ частину земельної ділянки, у праві спільної часткової власності на зазначений житловий будинок та земельну ділянку, за ціною оголошеною для продажу, а саме: 119700,00грн. (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот гривень), та на інших умовах, на яких ця частина продається.

Від здійснення переважного права купівлі частки вказаного нерухомого майна, наданого їй ст. 362 ЦК України, вона як його співвласник відмовилася.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 31.05.2012 року йому готівкою були передано гроші в сумі 5200 дол. США від ОСОБА_1 , що еквівалентно 44 200 грн. Окрім того зі змісту вказаної заяви встановлено, що ОСОБА_4 не має (і в подальшому не матиме) щодо ОСОБА_1 , матеріальних (фінансових) претензій.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.05.2015 року серії НОМЕР_2 , копія якого міститься у матеріалах справи.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину 3-646 виданого 20.06.2018 видавник державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори Гончаренко М.В., свідоцтва про право на спадщину 3-648 виданого 20.06.2018 видавник державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори Гончаренко М.В. на праві спільної часткової власності Ѕ належить ОСОБА_8 .

Разом із тим, ОСОБА_8 належить на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2414 виданого 20.10.2006 видавник приватний нотаріус Данич О.Ф., на праві приватної спільної часткової власності інша Ѕ частини вказаного житлового будинку.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину 3-647 виданого 20.06.2018 видавник державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори Гончаренко М.В., свідоцтва про право на спадщину 3-649 виданого 20.06.2018 видавник державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори Гончаренко М.В. на праві спільної часткової власності Ѕ належить ОСОБА_8 .

Разом із тим, ОСОБА_8 належить на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1354 виданого 25.05.2009 видавник приватний нотаріус Парамонов О.В., на праві приватної спільної часткової власності інша Ѕ частини вказаної земельної ділянки.

Таким чином з наведено вбачається, що позивачем було укладено попередній договір з ОСОБА_4 , за яким нею було передано останньому грошові кошти в сумі 63840,00 грн. що еквівалентно 8000,00 дол. США. В подальшому ОСОБА_1 , передала ОСОБА_4 ще 5200 дол. США,що еквівалентно 44 200 грн.

Разом із тим, договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки, про які йдеться у попередньому договорі, так і не був укладений, та вказані об`єкти нерухомого майна не передані позивачу. Натомість спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , а саме донькою ОСОБА_8 , було прийнято спадщину та оформлено свідоцтво про спадщину на Ѕ житлового будинку та земельної ділянки, що були предметом договору купівлі-продажу, у забезпечення укладення якого між ОСОБА_4 та позивачем укладено попередні договір від 25.04.2012 року.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Згідно ч. 4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо у ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару. Тобто, покупець сплачує ціну товару декількома частинами: перша частина (аванс) сплачується до отримання ним товару, інша частина - після. У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку невиконанням однією із сторін договору своїх обов`язків, сума коштів сплачена як аванс має бути повернута покупцю.

Завдаток - це грошова сума, яку сплачує покупець продавцю в рахунок належних платежів, що мають бути сплачені ним за договором, з метою підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Як завдаток може також передаватися рухоме майно. Тобто, сума коштів, сплачена як завдаток (так само як і аванс), включається до загальної ціни товару. Відмінність завдатку та авансу полягає у наслідках, які настають у разі порушення умов договору однією із сторін (покупцем або продавцем).

З аналізу зазначеної норми матеріального права вбачається, що завдаток видається кредиторові боржником у разі укладення договору, а тому гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця, відповідно до норми ч. 1 ст. 571 ЦК України.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Другим критерієм відмінності завдатку від авансу є умова обов`язкового дотримання сторонами форми укладення договору, встановленої законом.

Викладені положення закону є підставою для обґрунтованого висновку про те, що основними критеріями відмінності завдатку, як одного із засобів забезпечення виконання зобов`язань від авансу, як однієї з форм розрахунків є: забезпечення завдатком тільки дійсного, тобто укладеного сторонами цивільно-правового зобов`язання; обов`язкове дотримання сторонами встановленої законом форми укладення договору, який забезпечений завдатком.

За умови відсутності хоча б одного із вищевказаних критеріїв, передані однією стороною другій стороні грошові суми є не завдатком, а авансом.

За загальними правилами, у разі порушення умов договору покупцем, завдаток залишається у продавця. Але, якщо порушення зобов`язання сталося з вини продавця, то він зобов`язаний повернути покупцю завдаток, та додатково сплатити суму у розмірі завдатку. Якщо як завдаток було передано майно, продавець додатково має сплатити суму у розмірі вартості такого майна. Тобто, у такому випадку завдаток повертається у подвійному розмірі. Також, винна у порушенні зобов`язання сторона, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку. Якщо договором не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12, у якій зазначено наступне, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

В даному випадку між ОСОБА_4 , та позивачем ОСОБА_1 , було укладено попередній договір за яким позивачем було передано ОСОБА_4 саме кошти в сумі 63 840 грн. в рахунок обумовленої суми договору купівлі продажу, що мав бути укладений в строк до 24.06.2012 року, та становила 119700,00 грн., що чітко передбачено п.3 попереднього договору, від 25.04.2012 року, який був нотаріально посвідчений.

Окрім того п. 5 вказаного договору також було передбачено, що у випадку не укладення договору купівлі-продажу із вини продавця, у строки передбачені цим договором він має повернути покупцеві яким є ОСОБА_1 , суму отриманого по даному договору завдатку та ще додатково сплатити подвійну суму у розмірі завдатку, що разом становить 127680 (сто двадцять сім тисяч шістсот вісімдесят грн.. 00, коп.) гривень, що за курсом НБУ складає 16 000,00 (шістнадцять тисяч) доларів США.

Учасниками справи не заперечується, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не був укладений, отже грошові кошти у сумі 63840,00 грн., названі сторонами завдатком (п.3 договору про наміри), за своєю природою є авансом. А отже, у позивача відсутні правові підстави стягнення сплачених грошових коштів в подвійному розмірі.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та постанові Верховного суду від 19 червня 2019 року у справі № 361/5174/2015-ц.

Крім того, те що договір купівлі-продажу не був укладений з вини ОСОБА_4 , який помер, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами, та позивач не звертався з позовом до ОСОБА_4 стосовно вказаних обставин до смерті останнього з 24.06.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд вважає безпідставними, та такими що не ґрунтуються на будь-яких належних та допустимих доказах твердження відповідача про те, що саме із вини позивача не було укладено договір купівлі-продажу, оскільки як їй повідомив її батько ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відмовилась проводити з ним повний розрахунок, а тому він повернув ОСОБА_1 кошти, які отримав від неї.

Слід зазначити, що крім коштів за попереднім договором, позивач сплатила ОСОБА_4 31.05.2012 року також ще 5200 дол. США (що в еквіваленті дорівнює 44200 грн.) Як встановлено зі змісту заяви, що посвідчена приватним нотаріусом Савко О.В. від 31.05.2012, ОСОБА_4 не має (і в майбутньому не матиме) щодо ОСОБА_1 матеріальних (фінансових) претензій.

Сам договір купівлі продажу укладено не було, а також фактичного передання у право власності Ѕ житлового будинку та земельної ділянки, що була предметом вказаного договору ОСОБА_1 не відбулося.

З огляду на викладене доводи відповідача стосовно того, що сплачено в загальному було 108040,00 грн. а не повна сума згідно договору, не спростовують факту укладення попереднього договору.

При цьому, суд вважає, що про передачу ОСОБА_1 , грошових коштів у сумі 5200 дол. США ( що в еквіваленті складає 44200 грн.), може свідчити про готовність до укладення договору купівлі-продажу, та підтверджує її наміри придбати нерухоме майно. Що в свою чергу нівелює доводи відповідача щодо вини позивача у неукладенні договору купівлі-продажу.

Наявними у матеріалах справи доказами доведено саме передання грошових сум у розмірі 63480,00 грн. та 5200 дол. США( що в еквіваленті складає 44200 грн.), що підтверджено попереднім договором від 25.04.2012 та нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 31.05.2012, відповідно. Суду не надано жодних доказів того що вони є недійсними.

Разом із тим на підтвердження доводів відповідача про повернення ОСОБА_1 , грошових коштів жодних належних та допустимих доказів суду не надано.

Натомість відповідач заперечує що договір не було укладено із вини саме її батька ОСОБА_4 . Вказане аргументує тим, що у нього були документи, які необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-подажу, зокрема такі що підтверджували його право власності на Ѕ житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

Із змісту попереднього договору вбачається, що ОСОБА_4 зобов`язався до укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу виготовити нормативно-грошову та експертно-грошову оцінки, довідку про відсутність обтяжень та обмежень, отримати витяг з БТІ (п.2.3. договору).

Наявність у ОСОБА_4 саме вказаних документів, які як встановлено із попереднього договору він зобов`язався виготовити не доведено в судовому засіданні.

Про те що відповідач була обізнана про намір її батька, продати Ѕ житлового будинку та земельної ділянки свідчить підписана нею, та нотаріально посвідчена заява від 25.04.2012, тобто в той же день коли і було укладено попередній договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Зокрема в заяві вказано, що їй відомо про намір її батька продати Ѕ житлового будинку та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , має намір продати належні йому Ѕ частину житлового будинку площею 38,3 кв.м. та Ѕ частину земельної ділянки, у праві спільної часткової власності на зазначений житловий будинок та земельну ділянку, за ціною оголошеною для продажу, а саме: 119700,00грн. та на інших умовах, на яких ця частка продається.

Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача суми заборгованості саме у доларах США, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

В даному випадку, у попередньому договорі визначено суму договору купівлі-продажу, тобто суму яку покупець ( ОСОБА_1 ) мала сплатити продавцеві ( ОСОБА_4 ) у сумі 119700,00 (сто дев`ятнадцять сімсот гривень) грн… при цьому зазначено еквівалент в дол.. США 15 000 (п`ятнадцять тисяч доларів США). Разом із тим, про те, що розрахунки між сторонами маються відбуватися саме у доларах США не йдеться.

Більше того, у попередньому договорі вказано, що ОСОБА_1 , передала ОСОБА_4 , саме 63 840,00 (шістдесят три тисячі вісімсот сорок гривень) грн., що в еквіваленті становить 8 000,00 (вісім тисяч доларів США) дол.. США.

Таким чином, сума за основним зобов`язання між сторонами виражена в грошовій одинці гривні.

При цьому слід зазначити, що згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 , від 31.05.2012 року, частину суми йому було передано саме в доларах США , а саме 5200 дол., що в еквіваленті становить 44200 грн. Однак зазначене не доводить того, сторони дійшли згоди про виконання основного зобов`язання саме в доларах США, а не у гривні.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності. Так, відповідач вказує, що у позивача, ОСОБА_1 , право на звернення до суду виникло 25.06.2012 року. А тому позивачкою пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з відповідними вимогами, доказів поважності причин їх пропуску суду не надано. У зв`язку із цим відповідач заявляє в порядку ч.4 ст. 267 ЦК України про застосування строків позовної давності та просить відмовити у позові.

Окрім того, відповідач просить врахувати вимоги ст. ст. 1218, 1220 та ст. 1281 ЦК України, та з урахуванням того, що позивачу було відомо що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що вказує у позові, то ОСОБА_1 пропущений строк звернення до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК України, якщо вона вважала, що є кредитором ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідач просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.256, 257 ЦК України).

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року, у справі № 522/407/15-ц (провадження №14-53цс18).

Позивач стверджує, що нею не пропущений строк пред`явлення вимоги, оскільки 17.07.2018 року відповідачу направлено лист-претензію, а свідоцтво про право на спадщину за законом отримане відповідачем 20.06.2018 року, про що позивачу стало відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому позивач посилається на ч.2 ст.1281 ЦК України, в редакції, яка діє на даний час, а саме кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

З чим суд не погоджується та застосовує норми матеріального права, що діяли на час смерті ОСОБА_4 , зокрема згідно ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Судом встановлено, що про смерть ОСОБА_4 та відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 дізналася 26.05.2015 року.

Таким чином, позивач мав право у шестимісячний термін до 26.11.2015 пред`явити свої вимоги до спадкоємців ОСОБА_4 , або протягом одного року від настання строку вимоги тобто до 26.05.2016 року.

За таких обставин позивач мав право пред`явити вимоги до спадкоємців ОСОБА_4 протягом шести місяців від 26.05.2015 року, керуючись при цьому приписами ч.2 ст.1281 ЦК України в редакції, яка діяла до 04 листопада 2018 року.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять як права так обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Виходячи із змісту статті 1281 ЦК України, законодавець допускає два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: безпосередньо до спадкоємців, та опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, а за межами України - через консула. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом мінюсту№296/5 від 22 лютого 2012 р. зі змінами, претензії кредитора визначені однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи (пп.2.1 п.2 глави 10 розділу ІІ Порядку). Законодавство не містить будь-яких вимог до форми і змісту вимоги кредитора та не покладає на нотаріуса обов`язку перевіряти обґрунтованість вимог (залучати будь-які документи на підтвердження кредиторської заборгованості спадкодавця). Строк пред`явлення кредитором вимоги за загальним правилом складає 6 місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. В свою чергу, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (ст. 1281 ЦКУ).

Тобто, в таких випадках кредитор зобов`язаний довести, що його ніхто зі спадкоємців не повідомляв про відкриття спадщини і пред`явити свою вимогу не пізніше одного року з дня, коли борг мав був бути погашений.

Якщо боргове зобов`язання виникло на підставі розписки чи будь-якого іншого договору, кредитор зобов`язаний довести, що заборгованість дійсно існує. Сам факт наявності боргових зобов`язань не підтверджує обов`язку спадкоємців задовольнити таку вимогу. Кредитор зобов`язаний довести, що борг дійсно не був повернутий спадкодавцем. В такому випадку необхідно звертатись до суду з позовом про стягнення грошових коштів зі спадкоємців боржника.

Строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців іпотекодавця, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України, тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 17.04.2018 року справа N 522/407/15-ц, провадження N 14-53цс18.

Встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а спадщину після його смерті прийняла зокрема відповідач. Приватним нотаріусом були видані відповідачу ОСОБА_8 свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Як вбачається з доданих до матеріалів справи свідоцтв, відповідач ОСОБА_8 , та померлий ОСОБА_4 проживали за адресою АДРЕСА_1 .

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (ч. 2 ст. 1281 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляються права вимоги (частина 4 статті 1281 ЦК України).

Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

При вирішенні спорів про стягнення коштів за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, встановити дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц (№61-25487св18).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Положення статті 1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.

Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Разом з тим, стаття 1281 ЦК України, в редакції, що діяла на час відкриття спадщини, пов`язує настання строку пред`явлення вимоги до спадкоємців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а не з часу його обізнаності щодо наявності спадкоємців, які прийняли спадщину.

При цьому, на відміну від пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємців, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Строки пред`явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №495/1933/15-ц (провадження №61-14038св18).

Крім того, суд звертає увагу, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування" від 3 липня 2018 року №2478-VIII, частину другу і третю статті 1281 ЦК України викладено у новій редакції.

Так, частиною 2 статті 1281 ЦК України, в редакції, що діє з 04.02.2019 року, встановлено, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (частина 3 статті 1281 ЦК України, в редакції, що діє з 04.02.2019 року).

Зі змісту позовної заяви вбачається, зокрема, що ОСОБА_1 26.05.2015 року стало відомо про те, що ОСОБА_4 помер та з цього часу відкрилась спадщина на все його майно.

Зобов`язальні відносини між сторонами були припинені ще до внесення змін до ч. 2 ст. 1281 ЦК України на підставі Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 року, отже відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 року, за якими цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, положення ч. 2 ст. 1281 ЦК України в редакції на час розгляду даної справи судом на правовідносини сторін не поширюються.

Така правова оцінка узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року ( Справа № 520/13067/17; Провадження № 14-397 цс 19)

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_1 про смерть спадкодавця ОСОБА_4 дізналася не пізніше 26.05.2015 року та з цього часу була обізнана про наявність спадкоємців, про те, що свідоцтво про право на спадщину відповідач не отримує, встановивши отримання відповідачем зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за законом 20.06.2018 року; встановивши, що позивач вчасно не пред"явив свої вимоги до спадкоємця (письмова вимога кредитора спадкоємцю спрямована лише 17.07.2018 року), - суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_1 , станом на час звернення з даним позовом до суду, права вимоги до спадкоємця за законом ОСОБА_8 , у зв`язку з чим, наявні підстави для залишення без задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів з відповідача.

Доводи позивача про те, що їй стало відомо про отримання відповідачем свідоцтв про право на спадщину за заповітом лише в липні 2018 року та твердження, що раніше позивач не міг пред"явити претензію кредитора спадкоємцю, - є безпідставними та недоведеними, адже позивач з 26.05.2015 року достеменно знав про факти відкриття і прийняття спадщини та міг і повинен був знати про встановлення шестимісячного строку для пред"явлення вимоги кредитора, яка подається безпосередньо спадкоємцю або до нотаріальної контори. Посилання позивача на юридичну необізнаність не спростовують наведеного вище висновку суду. Отже, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості своєчасно пред"явити вимогу до спадкоємців ОСОБА_4 .. Але у випадку, який є предметом судового розгляду, позивач безпосередньо до спадкоємця, який прийняв спадщину, вимог про погашення заборгованості спадкодавця не направляв, а до суду звернувся після спливу 3 років.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 81, 106, 110, 247, 263-265 ЦПК України, ст.317,319,391 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 . Адреса позивача: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 . Зареєстроване місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 .

Третя особа - ОСОБА_3 . Адреса: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош