ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1041/20 Номер провадження 22-ц/814/2144/21Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року (повний текст рішення складено 09 червня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , він є його єдиним спадкоємцем та прийняв спадщину подавши відповідну заяву нотаріусу Кременчуцького районного нотаріального округу Сапко О.Б.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2017 року за ним визнано право власності в порядку спадкування після ОСОБА_2 на житловий будинок.

Крім цього, ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку набув право користування земельною ділянкою площею 9,5 га, яка йому була надана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства рішенням Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1994 року та на яку 14 листопада 1994 року виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ПЛ-73, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 67.

Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, позбавивши його можливості оформити право на спадщину та порушивши його право користування земельною ділянкою, що гарантовано йому Конституцією України.

Вважає, посилаючись на приписи норм цивільного законодавства, що він успадкував права ОСОБА_2 , що нерозривно пов`язані з ним, у тому числі і право постійного користування земельною ділянкою.

У зв`язку з вищевказаним, прохав суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право постійного користування земельною ділянкою площею 9,5 га, яка розташована на території Омельницької сільської ради Полтавської області, що була надана у постійне користування ОСОБА_2 на підставі рішення Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1994 року, державний акт серія ПЛ-73, виданий 14 листопада 1994 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №67.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права користування земельною ділянкою відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач прохає скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, а саме: визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право постійного користування земельною ділянкою площею 9,5 га, яка розташована на території Омельницької сільської ради Полтавської області, що була надана у постійне користування ОСОБА_2 на підставі рішення Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1994 року, державний акт серія ПЛ-73, виданий 14 листопада 1994 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №67.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначено, що позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що право постійного користування не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

Також судом помилково вказано, що безумовною підставою для відмови у задоволенні позову є ненадання ОСОБА_1 доказів того, що він звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на право користування земельною ділянкою в порядку спадкування, адже в матеріалах справи наявна дана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Вважає, що право постійного користування спірною земельною ділянкою перейшло безпосередньо до ОСОБА_1 , а не до фермерського господарства.

Вказує, що посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі №1279/1043/16ц не є доречним, адже стосується розгляду відмінних правовідносин.

Крім того, в апеляційній скарзі викладено клопотання про долучення до матеріалів справи постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 липня 2021 року

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, пославшись на обставини, які викладені в апеляційній скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

При цьому, від відповідачів надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а у заяві Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області вказано прохання про відмову у задоволенні апеляційної скарги.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо долучення до матеріалів справи постанови нотаріуса

Постановою приватного нотаріуса від 19 липня 2021 року ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Селянське (фермерське) господарство «Курінного» (далі - СФГ «Курінного») - відмовлено.

Як на поважність не подання цього доказу до суду першої інстанції ОСОБА_1 вказує на те, що постанова була у нього відсутня.

Згідно частини четвертої статті 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач повідомлення в порядку частини четвертої статті 83 ЦПК України не подавав.

Поважних причин неможливості отримання вище вказаної постанови у строки визначені законом суду не навів, до нотаріуса звернувся 16 липня 2021 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для прийняття до уваги вищевказаного доказу.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Омельник Кременчуцького р-ну Полтавської обл. помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Виконавчим комітетом Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Після смерті ОСОБА_2 заведена спадкова справа, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за №60164494.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на підставі рішення другої сесії 22 скликання Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1995 року надано в постійне користування земельну ділянку площею 9,5 га, що розташована на території Омельницької сільської ради народних депутатів для ведення селянського (фермерського ) господарства, про що видано 14 листопада 1994 року Державний акт на право постійного користування землею серії ПЛ-73, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №67.

Розпорядженням голови Кременчуцької районної ради №17 від 04 березня 1999 року зареєстровано СФГ «Курінного» в с. Омельник Кременчуцького р-ну, голова - ОСОБА_2

Позиція апеляційного суду

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що на час надання засновнику права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

На час заснування СФГ «Курінного» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство».

Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону «Про селянське (фермерське) господарство».

У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності (частина друга статті 4 Закону «Про селянське (фермерське) господарство»).

Як вказано в пункті 2 частини першої статті 29 Закону «Про селянське (фермерське) господарство» діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 ЗК України.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що за змістом наведених приписів на час створення СФГ «Курінного» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону «Про селянське (фермерське) господарство»).

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону «Про селянське (фермерське) господарство»).

Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначене право користування не може бути об`єктом спадкування, постійним користувачем вищевказаної земельної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство, а доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права не підтверджуються матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів також погоджується із застосуванням судом першої інстанції до даних правовідносин правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16ц, а посилання в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції невірно застосував при вирішенні даної справи цю постанову є безпідставним.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Відносно перебування фермерського господарства в стадії ліквідації

Посилання в апеляційній скарзі про те, що СФГ «Курінного» на даний час перебуває в стані припинення не ставлять під сумнів правильність висновків суду першої інстанції.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом України «Про селянське (фермерське) господарство».

Оскільки ОСОБА_2 створив (зареєстрував) селянське (фермерське) господарство за час життя, перебування фермерського господарства в стані припинення не може бути підставою для задоволення цієї позовної заяви.

Відносно доказів звернення до нотаріуса

В апеляційній скарзі позивач також вказує на те, що підставою для відмови у задоволенні позову є ненадання ОСОБА_1 доказів того, що він звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на право користування земельною ділянкою в порядку спадкування, адже в матеріалах справи наявна дана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що суд послався на вказану обставину, поряд із вищенаведеними підставами для відмови у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Із матеріалів справи слідує, що позивач чи його представник не подали у строки визначені частиною другою статті 83 ЦПК України докази звернення до нотаріуса, обґрунтування поважності не подання доказів не заявили суду, а відтак, висновок суду щодо відсутності доказів звернення до нотаріуса відповідає нормам процесуального закону.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведені обставини та беручи до уваги, що доводи, які наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів приходить до переконання, що підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що оскаржуване судове рішення апеляційний суд не змінює і не ухвалює нове, то відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко