О К Р Е М А Д У М К А
судді Чернігівського апеляційного суду
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 05.10.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.
Відповідно до ч.3 ст. 381 ЦПК України мною підписана постанова від 05.10.2021, проте я не згодна з постановою апеляційного суду, тому в порядку ч.3 ст.35 ЦПК України вношу з цього приводу окрему думку.
Обставини справи.
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
У мотивування заявлених вимог зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27 лютого 2019 року є власником спірної квартири, в якій на даний час проживає без реєстрації ОСОБА_1 , який у минулому був співмешканцем попередньої власниці квартири - ОСОБА_3 . Остання продала квартиру ОСОБА_4 яка, у свою чергу, відчужила нерухоме майно йому.
Указував, що відповідач ніколи не був членом його сім`ї, проте продовжує проживати в квартирі, при цьому споживає комунальні послуги, не сплачуючи за них, у зв`язку з чим виникла заборгованість. На його переконання, своїми діями ОСОБА_1 , всупереч ст.ст. 317, 319, 383 ЦК України, створює перешкоди у здійсненні ним права власності, що стало підставою для звернення з позовом.
Судові рішення у справі.
Рішенням від 11 грудня 2019 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_2 був задоволений. Суд ухвалив виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Було вирішено питання про судові витрати.

Справа судами переглядалася неодноразово.

Останньою постановою Чернігівського апеляційного суду від 05.10.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Фактичні обставини.

За договором купівлі-продажу від 01 листопада 2016 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 93 000 гривень .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла .

Згідно з довідкою Об`єднання житлово-будівельних кооперативів від 19 квітня 2017 року ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 04 березня 2003 року по 26 грудня 2016 року. На день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована одна .

На підставі укладеного 27 лютого 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу останній є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідне майнове право позивача зареєстроване 27 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить наявний у матеріалах справи витяг з реєстру (а.с. 9).

На даний час в квартирі без реєстрації проживає відповідач, який не є членом сім`ї нового власника квартири - ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області ОСОБА_1 , 1926 року народження, з 23 січня 1998 року зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с. 24).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_3 та області належить на праві власності ОСОБА_5 , яка є дочкою відповідача ОСОБА_1 .

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.12.2017 справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою з 01 січня 2004 року по 20 грудня 2016 року, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.07.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частини квартири, припинення права спільної сумісної власності позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як членами однієї сім`ї, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі між собою з 01 січня 2004 року по 20 грудня 2016 року, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Обґрунтування окремої думки.

У даному випадку спір виник між новим власником однокімнатної квартири та користувачем цієї квартири, який був членом сім`ї колишнього власника, з приводу користування вказаним житлом після придбання ОСОБА_2 даної квартири у власність.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

право користування (сервітут);

інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц .

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

На вказане звернула увагу Велика Палата Верховного Суду при розгляді 13.10.2020 справи № 447/455/17.

Як вказано вище, квартира, що належить позивачеві є однокімнатною.

Купуючи квартиру, новий власник не брав на себе зобов`язань надавати житло сторонній для нього особі, яка в даному житловому приміщенні не зареєстрована. Квартира сервитутом обтяжена не була.

Очевидним є те, що проживання нового власника в однокімнатній квартирі разом із відповідачем ОСОБА_1 є не можливим. Дані про наявність у нового власника ОСОБА_2 іншого житла матеріали справи не містять. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 23 січня 1998 року зареєстрований в АДРЕСА_3 , що належить на праві власності його донці - ОСОБА_5 , яка в цьому будинку не проживає. Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Зазначене вказує на те, що виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 є пропорційним, відповідатиме легітимній меті та відбудеться відповідно до норм закону.

На мою думку, суд першої інстанції ухвалив законне рішення, а доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовували, тому підстави для її задоволення були відсутні.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга підлягала відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Суддя Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва