Номер провадження: 22-ц/813/6961/21
Номер справи місцевого суду: 495/8936/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ухваленого під головуванням судді Мишко В.В. 27 січня 2021 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку (а.с. 1-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що у період з 2000 року по 30 серпня 2019 року він знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Гемопласт» та працював на посаді голови правління, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .

30 серпня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін), відповідно до наказу № 217-к від 30 серпня 2019 року (а.с.18). Вказаним наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 249 календарних днів.

За твердженням позивача, в день його звільнення 30 серпня 2019 року, відповідач письмово його не повідомив про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів.

Згідно із довідками про доходи, виданих відповідачем за останні 12 календарних місяців було нараховану позивачу заробітну плату в розмірі 4 090 459,55 грн.

Так, позивач вказує, що розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 249 днів складає: 4 090 459,55 грн. (заробітна плата за останні 12 календарних місяців) /365 днів (кількість календарних днів в році) та х 249 (кількість днів невикористаної відпустки), що дорівнює 2 790 477 (два мільйони сімсот дев`яносто тисяч чотириста сімдесят сім) гривень, 88 (вісімдесят вісім) копійок без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових зборів.

Сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є складовою заробітної плати та підлягає стягненню з відповідача.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 січня 2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Стягнуто з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2 790 477,88 гривень без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових зборів. Стягнуто з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 840,80 грн. (а.с. 198-204).

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що позивач з 07 липня 2011 року по 29 серпня 2019 року перебував у відпустці більше ніж 77 днів, однак, остаточної інформації немає, так як частина електронної переписки між сторонами не зберіглася (відсутні дані за 2011-2012 роки, та частково відсутні електроні листи зв інші роки) (а.с. 205-207).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 2000 року по 30 серпня 2019 року ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Гемопласт» та працював на посаді голови правління, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с.5-12).

30 серпня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін), відповідно до наказу № 217-к від 30 серпня 2019 року (а.с.18). Вказаним наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 249 календарних днів.

Однак, у день звільнення 30 серпня 2019 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів.

Згідно із довідками про доходи, у період з серпня 2018 р. по липень 2019 р. ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 4 090 459,55 грн.

Згідно із ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата, це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це винагорода за працю понад установленні норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбаченні чинним законодавством; премії, пов`язанні з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частинами 1,2 статті 83 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ст.47 КЗпП України).

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 липня 2019 року у справі № 359/10023/16-ц вбачається, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму, яка підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт», в порушення частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, у день звільнення (30 серпня 2019 р.) позивача ОСОБА_1 , письмово не було повідомлено про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснено останньому виплату належних коштів.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках надання працівникам щорічної відпустки додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористанні відпустки.

Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача 30 серпня 2019 року, для обчислення середнього заробітку для розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки, яка підлягає виплаті, має братись за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2019 року.

Відповідно до п.3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

З матеріалів справи вбачається, що у період з серпня 2018 р. по липень 2019 р. ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 4 090 459,55 грн. (а.с.19-20).

Відповідно до п.9 Порядку № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористанні відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях проводиться ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено у оскаржуваному рішенні про те, що компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 249 днів складає: 4 090 459,55 грн. (заробітна плата за останні 12 календарних місяців) /365 днів (кількість календарних днів в році) та х 249 (кількість днів невикористаної відпустки), що дорівнює 2 790 4772 790 477 (два мільйони сімсот дев`яносто тисяч чотириста сімдесят сім) гривень, 88 (вісімдесят вісім) копійок без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових зборів.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про законність та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» про те, що позивач з 07 липня 2011 року по 29 серпня 2019 року перебував у відпустці більше ніж 77 днів, однак, остаточної інформації немає, так як частина електронної переписки між сторонами не зберіглася (відсутні дані за 2011-2012 роки, та частково відсутні електроні листи за інші роки).

Колегія суддів зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, електронне листування між сторонами не може бути належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_1 дійсно перебував у відпустках у зазначені у апеляційній скарзі періоди. Належним доказом перебування особи у відпустці є, зокрема, наказ роботодавця про надання працівнику відповідної відпустки на конкретний період. Однак, представником Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» жодного належно оформленого наказу про перебування ОСОБА_1 у відпустці у період з 2011 по 2019 роки - не надано.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 січня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 16 вересня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк