Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/16536/20

провадження № 2/521/1111/21

29 вересня 2021 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Жураківській Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселеннята за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловою площею та вселення, третя особа Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду міста Одеса з позовом до колишнього зятя ОСОБА_2 про виселення, посилаючись на те, що відповідач самоправно зайняв належне йому на праві власності житлове приміщення, а саме частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права користування житловою площею та вселення, третя особа Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, посилаючись на те, що він набув право користування житловою площею зі згоди власника будинку.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в ході судового розгляду наполягав на задоволенні свого позову, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловою площею та вселення, не визнав, посилаючись на його необґрунтованість, подав відповідну заяву до суду про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, в ході розгляду справи наполягав на задоволенні зустрічного позову, первісний позов ОСОБА_1 не визнав, його представник подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та його представника.

Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселеннята зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловою площею та вселення, третя особа Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

29 жовтня 2005 року між донькою позивача ОСОБА_3 та відповідачем у справі ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 04.09.2012 року.

Від шлюбу колишнє подружжя має дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після укладення шлюбу ОСОБА_2 проживав разом з дружиною у вищезгаданому будинку та продовжував там проживати після розірвання шлюбу.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не проводилась.

Зі слів самого ОСОБА_5 та його колишньої дружини, ОСОБА_6 , яку допитано у судовому засіданні у якості свідка, з жовтня 2020 року він не проживає в будинку 53.

Як зазначив ОСОБА_2 він зареєстрований за адресою своїх батьків та винаймає житло за іншою адресою.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Відмовляючи у первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, суд виходить з того, що ОСОБА_2 не зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , відповідно не правильно обрано спосіб захисту права шляхом виселення, оскільки ОСОБА_2 і так не проживає у згаданому будинку з жовтня 2020 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

З матеріалів справи вбачається, що з моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та відповідачем у справі ОСОБА_2 за рішенням суду від 04.09.2012 року, останній не є членом сім`ї власника будинку, в ньому не зареєстрований, винаймає житло в іншому місті, зареєстрований за адресою проживання своїх батьків.

В судовому засіданні в якості свідка допитано громадянку ОСОБА_7 , яка розповіла, що з 2015 року перебуває з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, також підтвердила, що з жовтня 2020 року вони не проживають в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, ОСОБА_2 не доведено порушення ОСОБА_1 його прав щодо користування житлом, оскільки власником будинку є ОСОБА_1 , з 04.09.2012 року вони не є однією сім`єю, договір найму жилого приміщення між ними не укладався, будь яких домовленостей щодо проживання позивача у спірному будинку не досягнуто, що підтверджується показаннями свідків, тому суд дійшов висновку відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловою площею та вселення - відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловою площею та вселення відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк