Справа № 307/3033/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 вересня 2021 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Куштан Б.П.,

з участю секретаря: Жганич К.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Човганин Михайла Івановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 27 червня 2019 року у справі № 307/3033/14-ц (Головуючий: Бобрушко В.І.)

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Калинівська сільська рада про визнання об`єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю.

У позовній заяві зазначав, що з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 26 січня 1999 року і від шлюбу народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , 1999 р.н. та син ОСОБА_4 ,Ю 2004 р.н.

Рішенням Тячівського районного суду у 2009 році шлюб між сторонами було розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами був збудований будинок АДРЕСА_1 . Житловий будинок не являється самочинним будівництвом, оскільки є рішення Калинівської сільської ради від 21 червня 2005 року про надання сторонам земельної ділянки у приватну власність, є технічні документи на будівництво житлового будинку, а також житловий будинок закінчений будівництвом, про що свідчить технічний паспорт, так як про незакінчений будівництвом житловий будинок бюро технічної інвентаризації видає довідку.

Оскільки, документи на житловий будинок оформлені на них двох, позивач не може зареєструвати житловий будинок у Державному реєстрі речових прав без згоди відповідача. Такої згоди відповідачка позивачу не дає, бо переслідує мету, щоб позивач платив аліменти на дітей, а відповідач з дітьми залишилась проживати у житловому будинку, оскільки із житлового будинку позивач пішов проживати до своїх батьків. Позивач має намір своєї частки, що належить йому у будинку, віддати дітям в рахунок сплати аліментів, але для того їм необхідно оформити технічні документи на земельну ділянку, але відповідачка відмовляється їх оформляти, а без неї зробити не може. Відповідач робить перешкоди в оформленні технічних документів на земельну ділянку, що стане підставою для реєстрації житлового будинку і не визнає факт, що житловий будинок є їх спільною сумісною власністю.

У заяві про уточнення позовних вимог представник зазначив, що спірний об`єкт є незавершеним будівництвом, який збудовано за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідачки, а тому позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати об`єкт незавершеного будівництва, який розташований в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки в якому кожного з них складають по Ѕ частині.

Рішенням Тячівського районного суду від 27 червня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано об`єкт незавершеного будівництва, який розташований в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калини, Тячівського району, Закарпатської області України та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Калини, Тячівського району Закарпатської області, України, частка в якому ОСОБА_1 складає 36/95 об`єкту незавершеного будівництва, який розташований в АДРЕСА_1 , а частка ОСОБА_2 59/95 об`єкту незавершеного будівництва, який розташований в АДРЕСА_1 .

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1179 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі поданої представником ОСОБА_1 адвокатом Човганин М.І. ставиться питання про зміну рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач не надала суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження збільшення відсоткової готовності будинку після розірвання шлюбу, а докази які покладені судом в основу судового рішення, не дають підстав у повному обсязі встановити всіх обставин діної справи.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Човганин М.І., який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

24 червня 2021 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду і судова колегія вважає справу розглянути у її відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Встановлено, що рішенням Калинівської сільської ради від 21.06.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,070 га та надано дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленогоий на замовлення ОСОБА_1 станом 26.05.2014 року, загальна площа будинку становить 125,4 кв.м., житлова площа - 52,40 кв.м.

Довідкою Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації №20 від 15 травня 2009 року стверджується, що незакінчене будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 (розміри 9,00х9,15, площа забудови 91,5 кв.м.) має відсоток готовності 72% станом на 17.04.2009 року і право власності на вказане нерухоме майно в Тячівському районному підприємстві технічної інвентаризації не зареєстровано.

10 лютого 2009 року шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

У період зареєстрованого шлюбу між сторонами до 10 лютого 2019 року за спільні кошти проводилось будівництво житлового будинку в

АДРЕСА_2 , 3 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріалами справи стверджується, що спільне будівництво ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку в АДРЕСА_1 , в період перебування у шлюбі і який на момент розірвання їх шлюбу мав готовність 72 % (розміри 9.00х9.15 м. площа забудови 91.5 кв.м.).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 самостійно продовжила будівництво спірного будинку і станом на 29 травня 2018 року стан готовності будинку склав 95% що становить 125,4 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу переїхав проживати до своїх батьків, що ним не заперечується і ним у порядку передбаченому ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено, що після цього за власні кошти проводив добудову спірного будинку.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких суд мотивував прийняте судове рішення у їх сукупності, судова колегія вважає, що суд обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги позивача та визнав об`єкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін та визначив частки, в якому ОСОБА_1 складає 36/95, а ОСОБА_2 59/95.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Човганин Михайла Івановича залишити без задоволення.

Рішення Тчівського районного суду від 27 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2021 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой