Справа № 2-1180/10
Провадження № 6/185/521/21
У Х В А Л А

21 вересня 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження питання про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 2-1180/10 та заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс», боржник ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання та видачу дубліката виконавчого документа виконавчого документу

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Спектрум Ессетс» звернулось до суду, в якій просить суд поновити строк пред`явлення виконавчого листа № 2-1180/10 до виконання та видати дублікат виконавчого листа № 2-1180/10, виданного на виконання рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 25 листопада 2010р. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Представник заявника у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просить здійснювати розгляд справи без його участі.

Боржник ОСОБА_1 у судове засілання не з`явилася, про дату та час слухання справи повідомлені через оголошення на офіційному сайті Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області http://pvm.dp.court.gov.ua.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження ВССУ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 "Про визначення підсудності справ" визначено, що Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області підсудні справи, які були підсудні Калінінському районному суду м. Донецька.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України, відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Зі статті 493 ЦПК України вбачається, що при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги: частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду, тощо); документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел. Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Статтею 494 ЦПК України передбачено, що на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

Враховуючи категорію даної справи, суд на підставі ч. 5 ст. 12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, необхідних для відновлення втраченого судового провадження, у тому числі шляхом отримання інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Також суд при вирішенні даної заяви враховує, що під час розгляду цієї категорії справ суд не збирає та не досліджує нові докази, не робить висновків щодо правильності тверджень суду, який розглядав справу, та про обґрунтованість вимог заявника по суті раніше пред`явленого позову за втраченим судовим провадженням, тобто не здійснює судовий розгляд в його класичному розумінні, а лише виконує функцію щодо технічного відтворення раніше існуючих матеріалів провадження.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно 25 листопада 2010 року Калінінським районним судом м. Донецька було винесено рішення по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги Банку задоволено та на виконання рішення судом видано виконавчий лист, який перебував на виконання у Калінінському ВДВС м. Донецька ГТУЮ у Донецькій області (а.с.45).

У Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 25 листопада 2010 року по цивільній справі № 2-1180/10 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та визнання договору іпотеки недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» до про визнання кредитного договору удаваним, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №014/1207/3/17036 від 05.06.2008 року у сумі 65207,01 доларів США, судовий збір 212,14 доларів США та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи 120 грн., а всього 65419,15 доларів США та 120 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» до про визнання кредитного договору частково недійсним та договору іпотеки недійсним - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» до про визнання кредитного договору удаваним - відмовлено.

Таким чином, наявні копії документів, є належними та достатніми для відновлення втраченого судового провадження в частині рішення.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне відновити у частині рішення Калінінського районного суду м. Донецька втрачене судове провадження у справі №2-1180/10.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської оласті від 24 листопада 2020 року замінено вибулого стягувача - публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» (), яке є повним правонаступником публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» на його правонаступника товариство з обмеженою відповідальністю «СПЕКТРУМ ЕССЕТС» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Кловський Узвіз, буд.7, поверх 5) у справі № 2-1180/10 (а.с.33-35).

Згідно листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вих. №11314/19533/16/21Д/02.4 від 31.03.2021 року, виконавчий лист виданий на виконання рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 25 листопада 2010 року у справі №2-1180/10 відносно боржника ОСОБА_1 на примусовому виконанні у відділі не перебуває (а.с.45).

Відповідно листа ПАТ «ФІДОБАНК» за вих. № 03-395 від 27.04.2021, оригінали виконавчих документів, які видано на виконання рішення № 2-1180/10 Калінінського районного суду міста Донецька відносно ОСОБА_1 не виявлено (а.с.46).

Відсутність виконавчого листа унеможливлює відкриття виконавчого провадження по примусовому стягненню заборгованості з боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

У пункті 17.4 Перехідних положень ЦПК України зазначено, що до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Крім того, заявник у своїй заяві просить поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Статтею ст. 433 ЦПК України передбачено, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Поважними причинами визнаються такі обставини суб`єктивного і об`єктивного характеру, які перешкодили стягувачу вчинити у встановлений строк дії по пред`явленню виконавчого документа до виконання.

Таким чином, з наведенного вище вбачається, що строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув, однак вини чи недбалості заявника у цьому не вбачається. Зазначені обставини, у їх сукупності, дають можливість суду зробити висновки про поважність причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що стягувачем доведено наявність поважних причин для видачі дубліката виконавчого листа, при цьому, для забезпечення обов`язковості виконання судового рішення, слід поновити строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 260, 261 ЦПК України -

П О С Т А Н О В И В :

Відновити втрачене судове провадження в частині рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 25 листопада 2010 року у справі № 2-1180/10 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та визнання договору іпотеки недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» до Про визнання кредитного договору удаваним, згідно тексту якого: «

Справа № 2-1180/10

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2010 року м. Донецьк

Калінінський районний суд міста Донецька в складі:

головуючого - судді Домарєва О.В.,

при секретарі Луценко А.Г.,

за участю представника позивача ОСОБА_3 , представника відповідача Булавчіка А.В., представника третьої особи Ващинського В.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 „Про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» „Про визнання кредитного договору частково недійсним та визнання договору іпотеки недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» до „Про визнання кредитного договору удаваним, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2010 року ПАТ «Ерсте Банк» звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 05.06.2008 року у сумі 65207,01 доларів США та судові витрати.

У червні 2010 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «Ерсте Банк», яким просив визнати недійсними пункт 3,6 кредитного договору від 05.06.08 та договір іпотеки від 05.06.08.

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ПАТ «Ерсте Банк», яким просила визнати кредитний договір від 05.06.08 - удаваним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та суду пояснила, що 05 червня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Кредитний договір №014/1207/3/17036, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти в сумі 50000 доларів США зі сплатою 14.5 відсотків річних до 04 червня 2018 року. Відповідач свої обов`язки за договором не виконує, в наслідок чого має заборгованість, яку добровільно не погашає. Просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 05.06.2008 року у сумі 65207,01 доларів США та судові витрати. Зустрічний позов ОСОБА_1 не визнала, зазначаючи, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження своїх доводів, викладених в зустрічній позовній заяві. Зустрічний позов ОСОБА_2 також не визнала, вважає їх безпідставними, оскільки предметом цього спору є стягнення кредитної заборгованості, а не звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, ОСОБА_2 не є стороною у кредитному договору, тому не може вимагати визнання недійсним п.3,6 кредитного договору. А визнання самого по собі пункту договору не призводить до недійсності договору іпотеки.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 з первісний позов не визнав повністю, просив задовольнити зустрічний позов, пояснивши, що відповідачка дійсно отримувала 50000 доларів США, проте вважає, що здійснення кредитних операцій у валюті США не передбачено законом, кредитний договір №014/1207/3/17036 від 05.06.08 був укладений для приховання позики речей, визначених родовими ознаками, якими є 50000 доларів США.

У судовому засіданні представник третьої особи та позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4 позов не визнав повністю, просив задовольнити зустрічний позов, пояснивши, що банк без згоди ОСОБА_2 визнав його майновим поручителем, в кредитному договорі відсутнє зобов`язання щодо іпотеки, тому п.3,6 кредитного договору є по суті нікчемним. Оскільки договір іпотеки є похідним від кредитного договору, то договір іпотеки, на його думку, слід визнати недійсним з наслідками, встановленими чинним законодавством.

Судом встановлено, що 05 червня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Кредитний договір №014/1207/3/17036, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти в сумі 50000 доларів США зі сплатою 14.5 відсотків річних до 04 червня 2018 року на споживчі потреби.

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору надання траншів кредиту здійснювалось в наступному порядку: до 05 червня 2008 року 40000 доларів США, до 05 грудня 2008 року 10000 доларів США. Отримання грошових коштів підтверджується виписками з особового рахунку та заявами на видачу готівки №1207/229455 від 06.06.08 та № від 23.10.08. Відповідно до п.5.2 кредитного договору погашення кредиту здійснюється в касу кредитору щомісяця до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, згідно з графіком платежів.

Згідно з п. 9.1 кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотків від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Також за кожне порушення умов п.5.7 (обов`язку позичальника здійснити страхування від ризику смерті, страхування заставного майна) цього договору позичальник додатково до компенсації витрат кредитора на страхування сплачує останньому штраф в розмірі несплаченого страхового платежу.

Згідно з п. 5.6 кредитного договору позичальник зобов`язаний достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів у разі невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору.

Банком були направлені рекомендованим листом вимоги про порушення основного зобов`язання за вих. № 13.4.0/79, №13.4.0/80 від 20.01.09, за вих. №13.4.0/516 від 09.08.09, за вих.. № 13.8.0/06/187, № 13.8.0/06/188 від 17.11.09

Термін договорів страхування закінчився 04.06.09.

Умови кредитного договору позичальником не виконуються.

За розрахунком позивача станом на 04.03.10 договори страхування не поновлені, загальна заборгованість складає 58451,63 доларів США, у тому числі: сума несплаченого кредиту 47949,17 доларів США, суми несплачених відсотків 11193,27 доларів США, пеня за прострочення виплати кредиту 2800,79 доларів США, пеня за прострочення виплати відсотків 3263,78 доларів США.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд вважає позовні вимоги банку такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та умовах кредитного договору, тому підлягають задоволенню у повному обсязі та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №014/1207/3/17036 від 05.06.2008 року у сумі 65207,01 доларів США та судових витрат.

Обговорюючи законність та обґрунтованість зустрічного позову відносно визнання п.3,6 кредитного договору недійсним та визнання договору іпотеки недійсним, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справу за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

ОСОБА_1 - позичальник за кредитним договором є дружиною ОСОБА_2

05 червня 2008 року при підписанні договору іпотеки він помилково вважав, що автоматично є її поручителем, як чоловік, та має обов`язок підписати цей договір. Саме цей факт вплинув на його волевиявлення, внаслідок чого він і підписав договір іпотеки.

Предметом іпотеки згідно п. 1.2 договору іпотеки є нерухоме майно - трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.08 року.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання.

Згідно положень ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно частини 1 ст. 575 ЦК України - іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Тобто, відповідно до ст. 546 ЦК України порука та іпотека, як вид застави, це окремі самостійні види забезпечення зобов`язання.

Доводи представника ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_2 не є майновим поручителем, оскільки на момент укладення договору іпотеки у нього не виникало обов`язків за кредитним договором, не ґрунтується на законі. Укладення договору іпотеки є видом забезпечення кредитного зобов`язання.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 та його представника, як на підставу визнання п.3,6 кредитного договору нікчемним та договору іпотеки недійсними, на те, що в п.3,6 кредитного договору встановлено зобов`язання передати в іпотеку майно, яке не існує квартиру АДРЕСА_1 . У судовому засіданні встановлено, що в п.3,6 кредитного договору була допущена описка, номер квартири та номер будинку переплутані місцями. Суд не вважає це порушенням закону або помилкою, що призводить до недійсності договору, оскільки наміри іпотекодавців та іпотеко держателя були направлені на укладання договору іпотеки саме щодо квартири АДРЕСА_2 .

Така описка не призводить до визнання нікчемним п.3,6 кредитного договору виходячи з вимог діючого законодавства.

Відповідно до положень п.п.5, 25, 26 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Доводи ОСОБА_2 та його представника про недійсність п. 3,6 кредитного договору як наслідок його нікчемності є необґрунтованими та суперечать ст.228 ЦК України, тому в цій частині у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Також судом не приймаються на обґрунтування недійсності договору іпотеки доводи ОСОБА_2 та його представника про те, що він не був ознайомлений з кредитним договором, договором іпотеки, оскільки це повністю спростовується показаннями свідка приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Баженовою Д.В., при цьому суд враховує, підписавши договір іпотеки, ОСОБА_2 підтвердив ознайомлення з його умовами та надав згоду на укладення договору іпотеки ОСОБА_1 .

Також суд враховує, що предмет застави може знаходитись у спільній частковій власності. Якщо в заставу передається об`єкт майна в цілому всіма співвласниками, то всі вони виступають як заставо давці, їхня згода досягається однорідністю їх намірів заставити майно та підтверджується тим, що вони виступають сторонами в договорі та підписують договір іпотеки. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 свідомо розписалися в нотаріальному реєстрі за іпотечний договір та за реєстрацію обтяження у зв`язку з його накладенням, що є доказами наміру укласти договір іпотеки.

Відповідно до ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання.

Оскільки станом на день розгляду справи кредитний договір не визнаний недійсним, не припинив свою дію, то передбачених законом підстав для визнання недійсним кредитного договору не мається.

Таким чином суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині також слід відмовити.

Обговорюючи законність та обґрунтованість зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору удаваним, суд виходить з наступного.

Для обґрунтування вимог ОСОБА_1 її представник посилався на те, що грошовою одиницею України є гривня, вона є єдиним платіжним засобом на її території. Оскільки банк не мав права на надання кредиту у валюті США, а ОСОБА_1 , як позичальник, не мала змоги скористатися іноземною валютою, то кредитний договір є удаваним, здійснений для приховання позики речей, визначених родовими ознаками, якими є 50000 доларів США.

З такими доводами суд не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до положень п.5, 25 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 - за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України, сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства тільки у випадку, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.. 47, 49 вищевказаного Закону кредитні операції це операції банків, які здійснюються на підставі банківської ліцензії, із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що встановлено ч. З ст. 533 Цивільного кодексу України.

Визначення терміну "іноземна валюта" як "валютної цінності" містить ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Надання Банком та повернення Позичальником кредиту та нарахованих за його користування процентів по кредитному договору від 12.06.2007 є валютною операцією у розумінні п. 2 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до якого, валютними операціями є "операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України".

Як встановлено ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю":

- Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом;

- генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; - порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України від 17.07.2001 №275, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 N 730/5921.

Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України.

Валюта США не є речами, визначеними родовими ознаками, а є іноземними грошовими знаками у вигляді банкнотів відповідно до ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Отже посилання позивача про удаваність кредитного договору, предметом якого є зобов`язання, виражене в іноземній валюті, здійснене відповідачем без банківської ліцензії, є безпідставними, недоведеними та голослівними.

Відповідно до ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду жодних доказів з приводу того, що відповідач не має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії.

Таким чином, суд вважає за необхідне у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

А в цілому позов ПАТ «Ерсте Банк» підлягає задоволенню у повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ст. 7 Декрету КМУ «Про державне мито» з позовів, що подаються до суду в іноземній валюті державне мито сплачується в іноземній валюті.

Судовий збір в сумі 212,14 доларів США, а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120 грн. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

На підставі викладеного ст.ст. 6, 192, 235, 627 ЦК України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.1, ч.5 ст. 3, 11 Закону України «Про іпотеку», ст.1, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України від 17.07.2001 №275, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 №730/5921, п.5, 25, 26 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 06.11.2009 №9, керуючись 10, 11, 59, 60, 209, 213-215, 223-229 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 „Про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №014/1207/3/17036 від 05.06.2008 року у сумі 65207,01 доларів США, судовий збір 212,14 доларів США та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи 120 грн., а всього 65419,15 доларів США та 120 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» до „Про визнання кредитного договору частково недійсним та договору іпотеки недійсним - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Донецького РУ РБ АТ «Ерсте Банк» до „Про визнання кредитного договору удаваним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя О.В. Домарєв».

Видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» дублікат виконавчого листа № 2-1180/10 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , відповідно до рішення Калінінського районного суду міста Донецька від 25 листопада 2010 року.

Поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1180/10.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Cуддя: В. О. Головін