Справа № 559/68/21
Провадження № 2/559/550/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Дубно

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Панчука М.В.,

за участі секретаря судового засідання Свириди М.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Друга Дубенська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

встановив:

ОСОБА_7 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Позов мотивується тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_8 . Після її смерті спадщину прийняли позивач та його батько ОСОБА_9 шляхом вступу в управління та володіння майном, при цьому дочка спадкодавця - ОСОБА_10 та син спадкодавця ОСОБА_2 не звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а іншим способом такої не прийняли. Свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 позивач не отримував, однак таке отримав батько позивача та чоловік спадкодавця - ОСОБА_9 . Про те, що ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 ще у 1999 році, позивач зазначає, що не знав, а дізнався лише вкінці 2018 року після знайомства із спадковою справою, заведеною на ім`я ОСОБА_8 . Вказує, що таким свідоцтвом, зареєстрованим за № 1268 було отримано ОСОБА_9 право на спадщину після смерті ОСОБА_8 на свідоцтво про право володіння акціями № НОМЕР_1 , виданого ВАТ «Дубноцукор». При цьому у заяві про видачу такого свідоцтва вказано, що інших спадкоємців, окрім ОСОБА_9 немає. Вказує, що ОСОБА_9 такої заяви не підписував і взагалі не звертався до нотаріуса. На інше майно покійної ОСОБА_8 свідоцтв про право на спадщину не видавалося.

Позивач ОСОБА_7 звернувся до Другої Дубенської державної нотаріальної контори в серпні 2020 року із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 .

Окрім того, зазначає, що при підготовці разом із ОСОБА_2 у лютому 2018 спільного позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання свідоцтв про спадщину недійсними, визнання права власності на частку жилого будинку, скасування державної реєстрації, ОСОБА_2 повідомив, що рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області 01.12.2011 було визнано за ним право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_8 , зокрема право на земельну частку (пай). Та зі змісту цього рішення позивач дізнався, що був відповідачем у даній справі, однак судові повістки чи позовну заяву по тій справі він не отримував, не звертався у суд із заявами про визнання позову та розгляд такої справи за його відсутності і таких не підписував. При цьому таке рішення у справі було в подальшому скасоване у апеляційному порядку із відмовою у позові. Зазначає, що з цього позивач робить висновок, що ОСОБА_2 також є спадкоємцем майна, яке належало ОСОБА_8 .

З огляду на вказане, позивач вважає, що є спадкоємцем своєї матері ОСОБА_8 разом із своїм батьком ОСОБА_9 та у рівних частинах успадкували майно останньої, та з огляду на отримання ОСОБА_9 свідоцтва на спадкове майно у виді двох акцій номінальною вартістю 525000 крб, що належали спадкодавцю ОСОБА_8 згідно свідоцтва № НОМЕР_1 , виданого ВАТ «Дубноцукор», вважає за необхідне таке визнати частково недійсним у частині 2/3 вказаного майна.

Окрім того, позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9 , а після його смерті за заповітом спадщину отримала ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а спадкоємцями стали ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є відповідачами у справі.

Ухвалою суду від 27.01.2021 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 10.03.2021 витребувано у Другої Дубенської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи № 104, заведену після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 . Відмовлено ОСОБА_7 в задоволенні клопотання про огляд цивільної справи № 2-1344/11. Відмовлено представнику відповідачів ОСОБА_6 та відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у клопотаннях про огляд цивільної справи № 559/2667/17 та об`єднанні цивільних справ.

Ухвалою суду від 06.04.2021 витребувано у Рівненського обласного державного нотаріального архіву завірену належним чином копію спадкової справи № 104, заведену після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 . Закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 07.07.2021, внесеною у протокол судового засідання, відмовлено представнику позивача у прийнятті зменшення розміру позовних вимог та проведенні експертизи підпису заяви щодо розгляду справи за відсутності відповідача, яка міститься у цивільній справі № 2-1344/11 з підстав пропуску процесуального строку подачі такого клопотання та ненадання обґрунтованих доказів неможливості подачі суду такого клопотання у підготовчому засіданні.

У судовому засіданні 19.05.2021 позивач ОСОБА_7 позов підтримав та вказав, що у нього з відповідачами ОСОБА_13 наявний спір щодо будинку його покійних батьків, який знаходиться у с. Тараканів Дубенського району. Просив подальший розгляд справи здійснювати за його відсутності за участі його представника.

Представник позивача - адвокат Мельник Т.В. у судовому засіданні позов підтримала частково та просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке було видане на ім`я ОСОБА_9 01.07.1999 в.о. державного нотаріуса Другої Дубенської державної нотаріальної контори Хаєцькою О.М., реєстр № 1268 на дві акції номінальною вартістю 525000 крб кожна, що належали спадкодавцю згідно свідоцтва № 6039, виданого ВАТ «Дубноцукор», а саме в частині 1/3 частини вказаного спадкового майна, замість вказаних у позові 2/3 частини.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав та вказав, що він разом із позивачем є спадкоємцями по 1/3 частині вказаних акцій, однак він не заперечує щодо визнання за позивачем права на обидві частки, а тому не заперечує щодо визнання недійсним спірного свідоцтва у 2/3 частини.

Представник ОСОБА_6 , яку підтримав відповідач ОСОБА_3 , у судовому засіданні заперечили щодо позову, вказуючи, що питання щодо спадкового майна, зокрема будинку, про який вказує позивач у судовому засіданні, уже розглядалося у судовому порядку та Верховним Судом постановлено рішення, згідно якого спадкоємцями є відповідачі ОСОБА_13 . Однак, з метою створення підстав перегляду такого рішення щодо житлового будинку, який знаходиться у с. Тараканів, позивач подав позов щодо визнання недійсним частини свідоцтва про спадщину, яку отримав батько позивача від матері позивача. Зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності, який розпочався після смерті ОСОБА_9 , який успадкував у 1999 році вказані дві акції, а тому просить застосувати такі.

Cуд, заслухавши учасників провадження, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Як вбачається із свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданого 06.06.1970 сільською радою Тараканова, Дубенського району, Рівненської області (а.с. 4) паспорта громадянина України НОМЕР_3 від 30.09.2005, виданого Дубенським МРВ УМВС України в Рівненській області (а.с. 12-13), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 , видане 17.12.1997 Тараканівською сільською радою Дубенського району Рівненської області (а.с. 5).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №64095483 від 25.03.2021 о 15:59 Другої Дубенської ДНК (а.с. 153), у ОСОБА_8 , спадкодавця у даній справі, відсутні заповіти чи спадкові договори.

Із копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0040441 від 12.03.1997 (а.с. 6) вбачається, що ОСОБА_8 за життя набула право на земельну частку (пай) у с/г підприємства «Прогрес» с. Тараканів Дубенського району Рівненської області.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.1999 (а.с. 7) та спадкової справи № 104, заведеної після смерті ОСОБА_8 (а.с. 165-169), вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_8 був її чоловік ОСОБА_9 , спадкове майно - свідоцтво на право володіння ОСОБА_8 акціями № 6039, виданого Відкритим акціонерним товариством «Дубноцукор» - дві акції номінально вартістю 525000 карбованців кожна. Про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 звернувся лише її чоловік ОСОБА_9 та вказав у заяві, що крім нього інших спадкоємців немає.

Як вбачається із довідок Тараканівської сільської ради № 648 від 06.08.2020 (а.с. 9), № 750 від 19.12.1997 (а.с. 10) та № 244 від 13.02.2018 (а.с. 11), померла ОСОБА_8 була зареєстрована та постійно проживала у АДРЕСА_1 та разом з нею проживали і були зареєстрованими ОСОБА_9 , чоловік та батько позивача з ОСОБА_7 - позивачем у справі. Даний двір відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Згідно по господарської книги № 3 с. Тараканів за 1983-1985 рок (особистий рахунок № НОМЕР_5 ) ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_6 вибула до міста Рівне.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданим 26.07.2007 виконавчим комітетом Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області (а.с. 15).

Після смерті ОСОБА_9 спадкоємцем за заповітом стала його дочка ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.04.2008 (а.с. 15).

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 , виданого 02.06.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції (а.с. 17).

Спадкоємцями майна ОСОБА_12 є її син ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 та чоловік ОСОБА_3 що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 16.12.2010, зареєстрованими у реєстрі за №№ 1-3262, 1-3259, 1-3256 відповідно (а.с. 18, 19, 20) та свідоцтвами про укладення шлюбу НОМЕР_8 , виданого 09.09.1989 Тараканвською сільською радою Дубнівського району Рівненської області (а.с. 90), свідоцтвом про народження ОСОБА_4 НОМЕР_9 , виданого 26.06.1991 відділом ЗАГС м. Рівне (а.с. 93), паспортами громадян України виданих на ОСОБА_4 НОМЕР_10 від лютого 2008 Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області (а.с. 96), ОСОБА_5 НОМЕР_11 від 19.08.2015, виданого Рівненським МВ УДМС України в Рівненській області (а.с. 98).

ОСОБА_2 , відповідач у даній справі, звертався із позовом до ОСОБА_7 , позивача у даній справі, про визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_8 , по якому Дубенським міськрайонним судом Рівненської області 01.12.2011 було ухвалено рішення (а.с. 103) та задоволено такий через визнання відповідачем позову, про що подано заяву, яка оцінена судом та прийнята як належна та достовірна. Вказане рішення від 01.12.2011 постановою від 20.06.2018 Апеляційного суду Рівненської області (а.с. 104-105) було скасоване та у позові відмовлено з підстав неприйняття спадщини ОСОБА_2 через не проживання з матір`ю ОСОБА_8 на момент її смерті і не вступу у володіння спадковим майном.

ОСОБА_2 спільно із ОСОБА_7 подано позов від 21.02.2018 (а.с. 100-102) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на частку у житловому будинку по АДРЕСА_1 , визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування реєстрації права власності, розгляд якого об`єднано із цивільною справою за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування ним за № 559/2667/17.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03.01.2019 позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування ним - задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на частку жилого будинку, скасування державної реєстрації права власності на жилий будинок - відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності, що підтверджується постановою Верховного Суду від 03.03.2020 (а.с. 106-114), якою касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03.01.2019 та постанову Рівненського апеляційного суду від 26.03.2019 залишено без змін.

Як вбачається із постанови Верховного Суду від 03.03.2020 у цивільній справі № 559/2667/17, провадження № 61-8673св19 (а.с. 106-114), зазначено, що: … Також судами встановлено, що ОСОБА_9 12 березня 2002 оформив на себе право власності на спірний житловий будинок. Після смерті ОСОБА_8 у 1997 році - матері позивачів за зустрічним позовом, останні не звертались із заявами про прийняття спадщини, знаючи, що їм належить право на спадщину після смерті матері. Спадщину в повному обсязі прийняв лише її чоловік - ОСОБА_9 . Не звернулись із заявою про прийняття спадщини і після смерті батька ОСОБА_9 у 2007 році, а також фактично спадщину не прийняли, оскільки з померлим не проживали. Спадщину за заповітом правомірно та своєчасно прийняла ОСОБА_12 . А після смерті ОСОБА_12 спадщину правомірно прийняли її чоловік та діти. Крім того, як встановлено постановою Апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2018 скасовано рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 грудня 2011 року, та відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що ОСОБА_9 прийняв спадщину після своєї дружини ОСОБА_8 повністю, в подальшому його дочка також прийняла спадщину повністю, а після її смерті - її чоловік і діти. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, мотивуючи тим, що про порушення свого права позивачі за зустрічним позовом були обізнані. ... При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 81 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Перебіг строку позовної давності для звернення до суду за належною часткою будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_7 почався з моменту оформлення на себе права власності їх батьком ОСОБА_9 на спірний житловий будинок 12 березня 2002 року. Перевіряючи дотримання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 строку позовної давності, суд першої інстанції, з висновками, якими погодився апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_2 з ОСОБА_7 при зверненні до суду із зустрічним позовом такий строк пропустили, оскільки вони не довели суду, що вони не знали і не могли знати хто є власником будинку. Крім того, як встановлено судами у 2011 році ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_8 . За результатом розгляду в суді першої інстанції, ОСОБА_2 було оформлено право власності на земельний пай і протягом 2012-2018 років він користувався ним. Тобто, переоформленням спадкових прав позивачі за зустрічним позовом цікавилися і не могли не знати на кого оформлено будинок. Доводи касаційної скарги, про те, що заявники ніколи не відмовлялися від своєї частки в майні колгоспного двору, а також між членами даного колгоспного двору ніколи не було спору щодо їх часток, тому про порушене право вони дізналися лише в січні 2018 року після подання позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до них про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування ним, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки не містять свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, та висновками судів першої та апеляційної інстанції. Виходячи з вищезазначеного суд першої інстанції, з висновками, якого погодився й суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування ним, оскільки останні не проживають в ньому та не користуються ним, а позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є власниками даного будинку, які набули його у власність правомірно, та відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на частку жилого будинку, скасування державної реєстрації права власності на жилий будинок, оскільки позивачами за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, смерть спадкодавця ОСОБА_8 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому правовідносини із спадкування в даному випадку регулюються нормами, що діяли на момент виникнення спадкових прав, отже у даному випадку необхідно керуватися нормами ЦК УРСР 1963 року, зі змінами та доповненнями станом на 15.12.1997, тобто в редакції від 27.12.1996.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР, в редакції від 27.12.1996, спадкоємництво здійснюється за законом і за заповітом.

З дослідженої інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 64095483 від 25.03.2021 о 15:59 встановлено відсутність заповітів у ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, в редакції від 27.12.1996, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних часках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548. ЦК УРСР, в редакції від 27.12.1996).

Діями, що свідчать про прийняття спадщини згідно ст. 549 ЦК УРСР, в редакції від 27.12.1996, коли спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину є: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема довідок Тараканівської сільської ради № 648 від 06.08.2020, № 750 від 19.12.1997 та № 244 від 13.02.2018, померла ОСОБА_8 була зареєстрована та постійно проживала у АДРЕСА_1 та разом з нею проживали і були зареєстрованими ОСОБА_9 , чоловік та батько позивача з ОСОБА_7 - позивачем у справі. Даний двір відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Згідно по господарської книги № 3 с. Тараканів за 1983-1985 рок (особистий рахунок № НОМЕР_5 ) ОСОБА_14 04.09.1983 року вибула до міста Рівне.

З огляду на вказане, таким, що не проживав із спадкодавцем ОСОБА_8 , та хоча і входить у першу чергу спадкоємців, не подав заяву про прийняття спадщини та не вступив в управління майном ОСОБА_8 є її син ОСОБА_2 , а відтак останній не є спадкоємцем спадкового майна, зокрема частини від двох спірних акцій, після смерті ОСОБА_8 . З підстав вказаного, у даному позові ОСОБА_2 є неналежним відповідачем та у позові ОСОБА_7 до останнього слід відмовити.

Разом з тим, після смерті ОСОБА_8 фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чоловік спадкодавця ОСОБА_9 та син спадкодавця ОСОБА_15 , як такі, що безпосередньо перед смертю спадкодавця ОСОБА_8 проживали з нею, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи.

Однак, з дослідженої у судовому засіданні спадкової справи, заведеної 01.07.1999 після смерті ОСОБА_8 № 104 вбачається, що до нотаріуса звернувся із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_9 та отримав свідоцтво про право на спадкове майно - дві акції номінальною вартістю 525000 крб кожна, що належали спадкодавцю згідно свідоцтва № 6039, виданого ВАТ «Дубноцукор». Із наявної заяви, поданої ОСОБА_9 01.07.1999 про прийняття спадщини після смерті своєї дружини ОСОБА_8 вбачається, що останній зазначив про відсутність інших спадкоємців.

З огляду на встановлене, ОСОБА_9 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 , що також встановлено у постанові Апеляційного суду Рівненської області від 26.06.2018 № 2-1344/11, провадження № 22ц/787/789/2018 і постанові Верховного Суду від 03.03.2020 № 559/2667/17, провадження № 61-8673св19, а відтак не потребує доказування з огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, спірне свідоцтво про право на спадщину за законом було видане ОСОБА_9 01.07.1999, однак до суду із позовом про визнання недійсним частково такого позивач ОСОБА_7 звернувся лише 12.01.2021.

Суд, при розгляді обґрунтованості заяви відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо застосування строків позовної давності прийшов до такого висновку.

Як вбачається із ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261, ч. 4 ст. 267 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Дані правила повністю співпадають із встановленими у ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР, в редакції від 27.12.1996, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки; перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питані тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строк позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Перебіг строку позовної давності почався з моменту переоформлення ОСОБА_9 спадкового майна після смерті дружини ОСОБА_8 .

Однак, при зверненні до суду ОСОБА_7 не доведено, що він не знав і не міг знати про те, що його батько ОСОБА_9 оформив спадкове майно після смерті його матері на себе. ОСОБА_7 проживав на момент відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_8 та спадкоємцем спірного майна ОСОБА_9 . Будь-яких дій щодо оформлення спадкового майна не вчиняв, при цьому після смерті ОСОБА_9 , будучи спадкоємцем першої черги також не вчиняв будь-яких дій по прийнятті спадщини, хоча цікавився такою, що, зокрема підтверджує і звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_7 із позовом про визнання права власності на спадкове майно та визнання останнім позову, про що написав письмову заяву. Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_2 щодо того, що таку заяву написав останній з огляду на відсутність будь-яких належних та достовірних даних про таке, а враховуючи позицію щодо визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , суд приймає таку як обрану тактику щодо бажаного результату у вирішенні спору, так як лише ОСОБА_2 , рідний брат позивача, визнавав позов у повному обсязі, при цьому будучи неналежним відповідачем у справі, про що встановлено у даній справі.

З огляду на встановлене, зважаючи на необхідність забезпечення основоположних аспектів верховенства права таких як принципу правової визначеності, зокрема встановлених преюдиційних фактів у постанові Верховного Суду від 03.03.2020 №559/2667/17, за сукупності обставин, які вказують на те, що позивач міг знати і знав про прийняття спадкового майна у 1999 році після смерті матері своїм рідним батьком, суд вбачає підстави для застосування до спору, позов щодо розв`язання якого поданого у суд у 2021 році, тобто через 22 роки після появи спірного свідоцтва, строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Судові витрати необхідно залишити за позивачем, так як у позові відмовлено, а відповідачі не заявляли про наявність таких, що повністю кореспондується із ст.. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141-142, 206, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України,

вирішив:

в позові ОСОБА_7 (ідентифікаційний код НОМЕР_12 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_13 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_14 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_15 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_16 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Друга Дубенська державна нотаріальна контора (, місцезнаходження: вул. Драгоманова, 12, м. Дубно, Рівненська область) про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Дубенський міськрайонний суд Рівненської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 19 липня 2021 року.

Суддя М.В. Панчук