Провадження № 22-ц/812/1375/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/2897/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Лівінського І. В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю

«Фінансова компанія «МОТУС АНТЕ»

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 18 травня 2021 року суддею Лагодою А.А. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк»,

товариства з обмеженою відповідальністю

«Фінансова компанія «МОТУС АНТЕ»,

третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перцова Марина Геннадіївна

про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до АТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «МОТУС АНТЕ» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги.

Позивачка зазначала, що є власницею нежитлового об`єкту літ. Г-Г-1 загальною площею 648,5 кв.м. із службовими будівлями і спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 . Раніше це майно знаходилось у власності ТОВ «Оріон-Нива», яким було передано в іпотеку ЗАТ «ПУМБ» на забезпечення виконання кредитних зобов`язань ТОВ «Ікар». 12 березня 2021 року АТ «ПУМБ» відступило ТОВ «ФК «МОТУС АНТЕ» право вимоги за кредитним договором, на забезпечення виконання якого майно було передане в іпотеку.

Посилаючись на те, що договір про відступлення прав вимоги порушує її права власниці майна, ОСОБА_2 просила визнати цей договір недійсним.

У травні 2021 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії у відповідності до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного об`єкта нерухомого майна.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року заяву задоволено.

Ухвала мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивачки у разі задоволення позову, а застосування саме такого виду забезпечення позову є співмірним з заявленими вимогами та фактично реалізує мету його застосування.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «МОТУС АНТЕ» просило ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на відсутність зв`язку між застосованим заходом забезпечення позову зі змістом позовних вимог, та на порушення його прав первісного кредитора, в іпотеці якого перебуває майно.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника «ФК «МОТУС АНТЕ», дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та ПП «Оріон-Нива» укладено договір іпотеки, яким в іпотеку банку передано нежитловий об`єкт по АДРЕСА_1 , що складається з декількох об`єктів, у тому числі літ. Г-Г-1 (а.с. 72-77).

Договір іпотеки укладено на забезпечення виконання умов кредитного договору № 7.3-70 від 23 серпня 2007 року, укладеного між ЗАТ «ПУМБ» та ТОВ «Ікар».

З 01 серпня 2011 року, згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , майно знаходиться у власності ОСОБА_1 (а.с. 36-39).

Згідно змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

На підставі викладеного вище, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам здійснювати реєстраційні дії, пов`язані з реєстрацією права власності щодо нерухомого майна, яке не є предметом позову.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не оцінив обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову з позовними вимогами, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову зі змістом заявлених позовних вимог та жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.

Крім цього не вбачається загрози порушень прав позивачки, яка набула право власності у 2011 році на майно, яке перебуває в іпотеці з 2007 року.

Відтак, обраний позивачем спосіб забезпечення позову є неспівмірним із предметом спору.

У відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Однак, суд першої інстанції не надав жодної оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням наведених вище критеріїв, а позивач, у свою чергу, не довів перед судом підстав, які є необхідними умовами для вжиття заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб, у зв`язку з чим, на думку колегії, суд дійшов безпідставного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 .

За такого, у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової - про залишення заяви про забезпечення позову без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МОТУС АНТЕ» задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року скасувати та ухвалити нову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 12 липня 2021 року