Справа № 366/1120/21
Провадження № 2/366/469/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 вересня 2021 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гончарука О.П.,

при секретарі Онищенко В.В.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Працюка В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

Представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до суду, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.04.2010 року у розмірі 29465,93 грн станом на 21.04.2021 року, яка складається з: заборгованості за кредитом 14058,14 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 14758,67 грн.; заборгованість за пенею 649,12 грн. Також просив стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 19.04.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (з 14.06.2018 року - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 (далі - відповідач) було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого останній відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку».

У подальшому розмір кредитного ліміту відповідача змінювався. Підписана відповідачем заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на сайті, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Під час укладення договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує. Відповідач в порушення умов договору не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за договором.

Згідно з п.2.1.1.12.7.2 Договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти в розмірі, зазначеному в тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті.

У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно з п.2.1.1.12.6.1 договору клієнт сплачує банку пеню в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування.

Відповідно до п.п.2.1.1.12.11 Договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим договором.

Станом на 21.04.2021 має заборгованість за цим кредитним договором в розмірі 29465,93 грн., з них: заборгованості за кредитом 14058,14 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 14758,67 грн.; заборгованість за пенею 649,12 грн. Представник позивача просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

30.06.2021 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву разом із заявою про застосування строків позовної давності. У відзиві просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти задоволення позовних вимог, зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж в рахунок погашення кредитної заборгованості нею було внесено 25.09.2016, проте з позовом банк звернувся лише 13.05.2021, тобто з пропуском строку позовної давності, заяв про пролонгацію дії кредитного договору не подавав. Згідно з укладеним між сторонами у справі кредитним договором відповідач отримав строковий кредит з умовами сплати за користування кредитом та погашення кредиту повинно було здійснюватися до 25 числа місяця, що слідує за звітним, у розмірі щомісячних платежів. Останній платіж відповідачем здійснено 25.09.2016, отже 26.05.2017 у позивача виникло право вимоги до відповідача. На момент звернення до суду минуло більш ніж три роки. Разом з тим, в анкеті-заяві яка начебто є формою кредитного договору, не зазначено яку карту вона отримувала, договір було укладено шляхом заповнення «Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», однак не зазначено про відсотки за користування кредитом, та штрафних санкцій, тому вважає їх безпідставними, оскільки за умови в укладеному договору у вигляді анкети-заяви нікого не зазначено, та вона не була попереджена про необхідність їх виплачувати, в тому числі, в випадку порушення умов договору, сплачувати відсотки, штрафи та пені, про що викладено у правових позиціях, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 у справі №342/180/17, постановах Верховного Суду від 13.11.2019 по справі №19912/16-ц, від 13.11.2019 по справі №337/1605/16-ц. Відповідач просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові.

26.07.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позов просили задовольнити в повному обсязі. У відповіді представник позивача зазначив, що при оформленні кредиту заява на його отримання підписується повнолітньою, дієздатною особою, якою підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Договір укладається за принципом приєднання, підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідач заяву на отримання кредиту підписав, а тому приєднався до умов кредитного договору, який зафіксовано в наступних документах: заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах. На підставі заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку отримав відповідач. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором.

Щодо зміни процентної ставки позивач зазначив, що вона була змінена за наказами банку з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці та такі зміни повність узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Від відповідача заяв про розірвання договору не надходило, після підвищення процентної ставки відповідач активно користувався карткою, в тому числі неодноразово здійснював погашення заборгованості, що підтверджує прийняття діючих умов договору. Правомірність зміни умов договору, на думку позивача, узгоджується Постановою №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012. Позивач також зазначає, що договір є чинним, що підтверджується довідкою про отримання клієнтом кредитних карток з певним терміном дії.

Позивач вважає, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки Верховний Суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов`язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме: постанову від 19.03.2014 у справі №6-14цс14 та постанову від 18.06.2014 у справ №6-61цс14, відповідно до правил користування платіжною картою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає місячні платежі погашення кредиту на кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Строк випущеної картки відповідача діє до останнього дня липня 2021 року, а позивач звернувся до суду 13.05.2021 - до спливу строку позовної давності.

Також позивач зауважує, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором.

02.06.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

У судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про слухання справи без його участі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні, просили відмовити у позові на підставі поданого відзиву.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

19.04.2010 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В анкеті-заяві не зазначено бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою (а.с.28).

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» по договору з ОСОБА_1 їй встановлено пільговий період 30 днів договору SAMDN50OTC003047628, базова процентна ставка 3,0% в місяць, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку по кредиту зі строком внесення до 25 числа, що слідує за звітним. Довідка підписана відповідачем 19.04.2010 (а.с.29).

Позивачем надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 19.04.2010, укладеного між ПриватБанк та ОСОБА_1 станом на 31.10.2020, згідно з яким розмір заборгованості складає 249043,63 грн (а.с.8-16).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н 19.04.2010, укладеного між ПриватБанк та ОСОБА_1 станом на 21.04.2021 розмір заборгованості складає 29465,83 грн, з яких: 14058,14 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14758,67 грн - заборгованість за простроченими відсотками, заборгованість по пені 2183,27 грн. (а.с.17).

Також позивачем наданя витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 (а.с.30-53), наказ про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанка і всіх дочірніх банків (а.с.57).

Відповідно до статуту АТ КБ «ПриватБанк», останній є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк » (а.с.63-64).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 кредитний ліміт по картці змінювався декілька разів, максимальний розмір з 29.12.2012р. складав 11000,00 грн., з 10.01.2020р. зменшений до 0 (а.с.26).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» б/н на підставі договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , останній було видано декілька карток з різними термінами дії. Остання картка відкрита 09.07.2017 строком дії до 07/21 (а.с.27).

З виписки ОСОБА_1 за договором б/н станом на 26.04.2021 заборгованість складає 31000,08 грн (а.с.18-25). Остання оплата кредитної заборгованості відповідачем була здійснена 14.06.2016 на суму 500 грн, після чого сума боргу склала 11766,87 грн (а.с.21).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 19.04.2010 процентна ставка не зазначена, не зазначено і розмір кредитних коштів, які надаються у користування позичальнику.

У довідці про умови кредитування зазначено базову процентну ставку 3,0 % в місяць.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на заборгованість за пенею.

З розрахунку банку вбачається, що ним змінювалася процентна ставка в сторону збільшення у певні періоди.

При цьому відповідачем не заперечується, що кредитний договір між ним та позивачем був укладений, проте розмір кредитного ліміту в заяві від 19.04.2010 не зазначено, відсотки за користування кредитом були встановлені у розмірі 3,0% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач вважає, що зміна процентної ставки в сторону її збільшення за певні періоди є неправомірною.

Відповідач стверджуючи про законність зміни процентної ставки, посилається на накази банку та узгодження такої зміни із Умовами та правилами надання банківських послуг, водночас не надаючи суду доказів погодження відповідача із зазначеними Умовами та Правилами у вигляді підпису відповідача під ними. Посилання позивача на зміну процентної ставки наказами банку, в односторонньому порядку, без погодження зі стороною договору (в даному випадку ОСОБА_1 ) не може вважатися законною зміною умов договору. Положення ст.1056-1 ЦК України підтверджують неправомірність зміни банком розміру процентів в односторонньому порядку.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold» по договору з ОСОБА_1 та витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зазначені в документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що надані позивачем не містять підпису відповідача, самі Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19.04.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13.05.2021), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг наданий банком Витяг з Умов не можєь розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, які містяться в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.04.2010 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 19.04.2010 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), графіка погашення кредиту.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що визнається представником відповідача, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При розгляді заяви відповідача про застосування до позовних вимог позовної давності суд враховує правову позицію, висловлену Великою палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12.

Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом, процентів, пені) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця , а строк кредитування у договорі між сторонами по справі не встановлено, графік погашення заборгованості шляхом погашення щомісячних платежів між сторонами не погоджувався, суд дійшов висновку про початок перебігу позовної давності для стягнення заборгованості з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, оскільки відповідачем останній платіж за кредитом було сплачено 14.06.2016, наступний платіж повинен був здійснено до 14.07.2016, то за відсутності чергового платежу 14.07.2016 право позивача на погашення кредитної заборгованості було порушено і саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для позивача.

Позивач звернувся шляхом направлення листа до суду з позовом 13.05.2021, тобто після спливу позовної давності.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення . Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»- суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду".

Тобто, згідно практики Суду суб`єктивне матеріальне право безпосередньо пов`язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов`язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду).

За таких обставин, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та покладається в повному обсязі на позивача, у зв`язку із відмовою в позові.

Керуючись ст.2,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265,273,280-284, 289 315,319,354,355 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Повне рішення виготовлено 16.09.2021 р.

Суддя: О.П. Гончарук