П О С Т А Н О В А

іменем України

16 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 29 квітня 2021 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бажана 30» про поновлення на роботі та стягнення грошових коштів при звільненні,-

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що в багатоквартирному будинку на АДРЕСА_1 утворено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бажана 30». У період з 7 липня 2016 року по 13 жовтня 2018 року він обіймав посаду голови правління ОСББ «Бажана 30», а також із 06 березня 2018 року по 13 жовтня 2018 року за сумісництвом на громадських засадах працював на посаді бухгалтера об`єднання з подальшим окладом згідно рішення загальних зборів ОСББ «Бажана 30» про затвердження кошторису. Однак, рішенням правління ОСББ від 11 жовтня 2018 року його було звільнено з посади, а головою правління було обрано іншу особу - ОСОБА_2 , у зв`язку з чим до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені відповідні зміни. Вважає, що протокол засідання правління ОСББ є недійсним з підстав його неналежного оформлення та підписання його неповноважними особами. Вказує, що під час роботи йому нараховували, але не виплачували заробітну плату, а в подальшому незаконно звільнили з обох займаних посад, при цьому з ним не було проведено розрахунку при звільненні як це передбачено ст.116 КЗпПУ.

У зв`язку з наведеним просив визнати його звільнення незаконним, накази про його звільнення з посади голови правління та бухгалтера недійсними та поновити його позивача на посаді голови правління ОСББ «Бажана 30», стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період трудових стосунків з 06 березня 2018 року по 12 жовтня 2018 року у розмірі 97522,20 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 жовтня 2018 року по 22 червня 2020 року у розмірі 201923,40 грн. по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 29 квітня 2021 року провадження у

- 2 -

справі закрите на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Ухвала суду мотивована тим, що даний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що судом не застосовано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 23 січня 2018 року у справі № 925/1321/16. Суд не врахував, що частку співвласників у статутному капіталі статутом ОСББ «Бажана 30» не визначено, а тому співвласники багатоквартирного будинку не є носіями корпоративних прав, а їх відносини із ОСББ не є корпоративними. Вважає, що спір у даній справі не є корпоративним та не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а виник із цивільних правовідносин між співвласником багатоквартирного будинку і ОСББ, який не є суб`єктом господарювання.

Відповідач ОСББ «Бажана 30» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу і правомірно закрив провадження у справі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду про підвідомчість справи господарському суду.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Дарницького районного суд м.Києва як незаконну.

Представники ОСББ «Бажана 30» адвокати Вербицький Я.В. і Вербицький В.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд виходив з того, що позивач є мешканцем та власником квартири у багатоквартирному будинку, в якому діє ОСББ, був обраний головою правління ОСББ та звертаючись до суду із цим позовом, фактично оспорює рішення правління ОСББ, та саме з ним пов`язує свої вимоги про поновлення на роботі, дані вимоги стосуються захисту права позивача як співвласника майна багатоквартирного будинку брати участь у діяльності та управлінні ОСББ, у тому числі і щодо зміни голови правління ОСББ, а не його трудових прав, тобто є спором, пов`язаним з діяльністю діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Також суд керувався тим, що вимоги позивача про стягнення заробітку при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які можуть бути предметом трудового спору, є похідними від вимог щодо правомірності припинення його повноважень як голови правління ОСББ, та відповідно, не можуть бути у цій справі розглянуті до вирішення первісної вимоги.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває

- 3 -

провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим ст.20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

За змістом положень ст.167 ГПК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

- 4 -

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу ст.63 ГК України відносить підприємства, які утворюються кількома засновниками до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності. Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (ст.93 ГК України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами ст.ст.83,85,86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», відповідно до ч.2 ст.1 якого об`єднання співвласників багатоквартирного будинку це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Згідно ч.2 ст.4 цього Закону об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Тобто, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна, а об`єднання співвласників багатоквартирного будинку незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Судом встановлено, що відповідно до статуту ОСББ «Бажана 30», який був доданий позивачем до позовної заяви, об`єднання створюється з метою належного утримання і використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати платежів. Об`єднання не є прибутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для розподілу між співвласниками.

Отже, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бажана 30» є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність.

За змістом наведених вище норм корпоративні права(ст.167 ГПК України)характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші

- 5 -

правомочності передбачені законом і статутними документами.

Згідно з положеннями ст.14 Закону України «Об`єднання співвласників багатоквартирного бдинку» основними правами члена об`єднання є, зокрема, участьв управлінні об`єднанням, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами об`єднання; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи об`єднання; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю із запитами, пов`язаними з членством у об`єднанні, одержувати письмові відповіді на свої запити.

З урахуванням наведеного, члени об`єднання незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та самим об`єднанням, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 із липня 2016 року обімав посаду голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бажана 30».

Відповідно до п.15 розділу ІІІ Статуту ОСББ «Бажана 30» правління своїм рішенням вправі в будь-який час припинити повноваження голови правління та звільнити його з цієї посади, переобравши нового голову правлння.

Рішенням правління ОСББ «Бажана 30», оформленим протоколом засідання правління № 2018/10-11 від 11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади голови правління ОСББ з 10 жовтня 2018 року згідно п.9 ст.36 КЗпПУ та п.15 Статуту ОСББ «Бажана 30».

Позивач вважає дане рішення незаконним, оскільки протокол засідання правління ОСББ є недійсним з підстав його неналежного оформлення та підписання неповноважними особами, тобто всупереч ст.14 Статуту ОСББ

Відповідно до ст.10 Закону України «Об`єднання співвласників багатоквартирного бдинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори співвласників, до компетенції яких серед іншого відноситься порядок обрання та відкликання членів правління об`єднання, їх кількісний склад та строки обрання.

У ч.1 ст.98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Відповідно до ч.1 ст.99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства, а згідно ч.3 цієї статті повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

За приписом ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників ОСББ є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений ч.3 ст.99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу ОСББ припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у ст.99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також

- 6 -

наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до ч.3 ст.99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зогляду на це зміст положень ч.3 ст.99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу об`єднання припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням ТОВ «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення ч.3 ст.99 ЦК України зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

З огляду на те, що позивач як голова правління, який за статутом є виконавчим органом ОСББ, оспорює правомірність свого звільнення на підставі рішення правління ОСББ «Бажана 30», як іншого виконавчого органу ОСББ, то даний спір не носить ознак трудового спору, а є корпоративним спором, який виник між товариством та особою, якій довірено повноваження з управління товариством, а відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Отже, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому суд першої інстанції правомірно закрив провадження у справі.

При цьому суд вірно керувався тим, що вимоги позивача про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості із заробітної плати, які можуть бути предметом трудового спору, є похідними від вимог щодо правомірності припинення його повноважень як голови правління ОСББ, та відповідно, не можуть бути у цій справі розглянуті до вирішення первісної вимоги (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18).

Такі правові висновки про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства сформовані у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду та є усталеними.

Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи судові рішення у справі за позовом директора ТОВ «Лагуна-Рені» про поновлення на роботі та закриваючи провадження, вказала, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме

- 7 -

тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у ст.99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 667/1/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила про правильність висновків апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині вимог щодо оскарження директором ТОВ «КонкордЛайт» свого відсторонення від виконання обов`язків як виконавчого органу товариства та про призначення директором іншої особи, оскільки реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини та їх підвідомчість господарським судам. Водночас залишивши без змін іншу частину позовних вимог щодо стягнення грошових коштів, які є похідними, апеляційний суд припустився помилки.

Упостанові від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18 Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи судові рішення у справі та закриваючи провадження, вказала, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, оскільки не врахували, що спір стосується саме правомірності припинення повноважень директора СТОВ «Поділля» як виконавчого органу товариства, яке за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпПУ. Зміст положень ч.3 ст.99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час з будь-яких підстав. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права (п.п.52-56).

У постанові від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки вказаний спір пов`язаний з реалізацією загальними зборами членів громадської організації права на управління юридичною особою у вигляді формування органу управління, підставою для прийняття рішення про усунення голови громадської організації від виконання обов`язків зазначені положення Статуту товариства, тому його слід розглядати за правилами господарського судочинства.

У постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до ст.99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначене посилання на п.5 ч.1 ст.41 КзпПУ. При розгляді такого спору щодо розірвання трудового договору має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення, що підтверджує висновок про належний розгляд справи в порядку господарського судочинства.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 та від 13 жовтня 2020 року у

- 8 -

справі № 683/351/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 23 січня 2018 року у справі № 925/1321/16, де суд дійшов висновку, що співвласники багатоквартирного будинку не є носіями корпоративних прав, безпідставні і не грунтуються на законі.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Такий же механізм забезпечення єдності судової практики застосовано у господарському судочинстві.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведеній скаржником постанові Касаційного господарського суду, а саме висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, які наведені вище і які вірно враховані судом першої інстанції при постановленні ухвали.

Окрім того, наведене відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Доводи апеляційної скарги про те, що співвласники багатоквартирного будинку не є носіями корпоративних прав, а їх відносини із ОСББ не є корпоративними, а даний спір виник із цивільних правовідносин між співвласником багатоквартирного будинку і ОСББ, який не є суб`єктом господарювання, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Як вище вказувалося ОСББ є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність. Відповідно до Закону України «Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Статуту ООСББ «Бажана 30» основними правами співвласника є, зокрема, участь в управлінні об`єднанням, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами об`єднання; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи об`єднання; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю із запитами, пов`язаними з членством у об`єднанні, одержувати письмові відповіді на свої запити.

З урахуванням наведеного, члени об`єднання незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Такі правові висновоки щодо корпоративного характеру спорів між некомерційною господарською організацією та її учасником щодо оспорення останнім рішень та їх підвідомчості господарським судам містяться у ряді постанов Великої Палати Верховного

- 9 -

Суду, зокрема: від 27 лютого 2019 року у справі № 738/1772/17; від 24 квітня 2019 року № 509/577/18; від 09 квітня 2019 року № 916/1295/18; від 29 травня 2019 року № 592/2083/15-ц та від03 квітня 2019 року у справі № 759/11487/16-ц тавід 02 жовтня 2019 року у справі № 501/1571/16-ц.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Отже, суд першої інстанції вірно закрив провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, роз`яснивши позивачу за правилами якого судочинства має розглядатися спір.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишит без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: