Справа № 135/178/21
Провадження № 2/135/144/21
РІШЕННЯ

іменем України

20.09.2021 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань Міронової Ю.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання права користування займаним житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовною заявою до виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання права користування займаним житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму. В позовній заяві зазначила, що в квітні 2001 року вона розірвала шлюб з колишнім чоловiком ОСОБА_4 та почала проживати окремо, з донькою, в м. Київ, винаймаючи житло. Проживати спільно з колишнім чоловіком за місцем своєї реестрації у АДРЕСА_1 , не було ніякої можливості, тому що стосунки з колишнім чоловiком зіпсувались зовсім пiсля розірвання шлюбу. У березні 2020 року, в зв`язку із введенням карантину по всій Україні та обмежень, проживати в м. Київ та винаймати i оплачувати житло стало дуже важко, практично неможливо. Тому, враховуючи зазначені складності, прийняла рішення та переїхала з речами на постійне проживання до міста Ладижин Вінницької областi, до своєї матері ОСОБА_5 . ЇЇ мати ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . В зазначену квартиру її мати вселилась пiсля укладення шлюбу з чоловiком ОСОБА_7 , який отримав право на проживання в квартирі згідно ордеру. В зв`язку з тим, що чоловік матері - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з цього часу її мати проживала одна в зазначенiй квартирi. Мати не тільки не заперечувала проти її вселення до квартири, а навпаки, була дуже задоволена, що нарешті вона вирішила повернутись з Києва проживати до м.Ладижина. ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати ОСОБА_6 померла. Після смерті матері вона залишилась проживати в квартирi матері, та на даний час продовжує фактично, без реєстрації, проживати в зазначенiй квартирi. Вказала, що вона добросовісно оплачує всі комунальні послуги за користування житловим приміщенням, заборгованість по комунальним послугам вiдсутня.

У жовтні 2020 року, після смерті матері, вона звернулась до відповідача з письмовою заявою про надання її дозволу зареєструватись за адресою свого проживання у м.Ладижин у вищезазначеній квартирi, щоб на законних підставах укласти договір найму житлового приміщення та виконувати обов`язки квартиронаймача. Але, листом вiд 29.11.2020 її було повідомлено, що для надання такого дозволу на реєстрацію в квартирi АДРЕСА_3 відсутні законні пiдстави.

Позивач зазначила, що вселилась у зазначену квартиру правомірно, зі згоди матері, як член сім`ї квартиронаймача, вважає, що вона правомірно набула право користуватися спірною квартирою i є на даний час єдиним квартиронаймачем, але її цивільне право на житло пiдлягає судовому захисту через вiдсутнiсть відповідних документів на право користування спірним житловим примiщенням.

Вважає, що вона набула право на визнання її наймачем жилого приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки дійсно постійно проживала однією сім`єю з матір`ю ОСОБА_6 з березня 2020 року і до її смерті та на даний час продовжує проживати в спірній квартирі та виконує всі обов`язки квартиронаймача. Оскільки, наймач спірної квартири ОСОБА_6 померла, тому договiр найму на спірну квартиру, відповідно до вимог ч. 1 ст. 106 ЖК України, повинен бути укладений з членом сім`ї наймача, тобто з нею, донькою ОСОБА_6 - ОСОБА_1 .. Тому вона звернулась в суд та просила визнати за нею право користування займаним житловим приміщенням та зобов`язати відповідача укласти з нею договір найму житлового приміщення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Додатково пояснила, що проживала в м. Києві разом із дочкою на найманій квартирі. А в 2020 році повернулась проживати в м. Ладижин до матері. Не пам?ятає, чи є вона співвласником квартири в м. Києві.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що наймачем квартири був ОСОБА_7 , який і мав право вселяти інших осіб. Письмової згоди ОСОБА_6 на вселення ОСОБА_1 немає. Позивач має у власності інше житло в м. Києві, де зареєстрована. Позивачем не надано доказів неможливості проживання в квартирі в м. Києві. Вказала, що позивач не жила постійно в м. Ладижин, проживала в м. Київ та приїздила до матері. Проживає в квартирі матері після її смерті. Відсутність заборгованості за комунальними послугами по квартирі не є доказом постійного проживання в квартирі та не свідчить про набуття права користування квартирою. Вказала, що по споживанню води в квартирі ніякої різниці як до смерті матері позивача, так і після цього, коли ОСОБА_1 сама проживала в квартирі, не було.

Також, згідно поданого відзиву представником відповідача зазначено, що заперечують щодо задоволення позовних вимог в зв`язку з відсутністю будь-яких доказів, які можуть бути визначені як належні, допустимі, достовірні та достатні та підтверджують, як окремо так і в сукупності ті обставини на які посилається ОСОБА_1 в своїй позовній заяві та які відносяться до предмета доказування в даній справі. В позовній заяві існує суперечність між письмовими доказами доданими до позову та інформації наведеної в ній, а також інформації яка надавалась посадовим особам Ладижинської міської ради позивачем після смерті ОСОБА_6 ..Також, відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову.

Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, покази свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої 08.11.2019 відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА м. Києва.

З повідомлення наданого Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією вбачається, що згідно з розпорядженням органу приватизації державного фонду Старокиївського району від 18.08.1994 №6209 було оформлено свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_1 , 1971 року народження, і ще двох членів сім`ї.

З повідомлення КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно з даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» кв. АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.08.1994, що і підтверджується наданою копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 .

З копії Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 з 16.09.2020 по 13.11.2020 була зареєстрована фізичною-особою підприємцем в державній адміністрації Шевченківського району в місті Києві.

З копії ордера №2985, виданого Ладижинською ГРЕС, видно, що ОСОБА_7 та членам його сім?ї було надано квартиру АДРЕСА_3 .

На даний час квартира не приватизована. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_10 , якій після укладення шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_11 ».

З повідомлення наданого відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади №23-17-242 від 15.04.2021 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_3 були зареєстровані: ОСОБА_7 з 10.11.1977 по 08.08.1978, з 16.06.1983 по 26.02.1996, з 05.03.1996 по 01.08.1999; ОСОБА_12 з 10.11.1977 по 19.01.1982, з 16.06.1983 по 30.09.1986; ОСОБА_13 - з 10.11.1977 по 15.09.1986, з 01.04.1988 по 14.06.1990, з 23.11.1990 по 31.05.1991; ОСОБА_14 - з 25.08.1992 по 26.02.1996, з 05.03.1996 по 05.08.2003; ОСОБА_15 - з 03.02.1989 по 30.05.1989; ОСОБА_6 з 18.02.1997 по 21.09.2020. Звернень ОСОБА_6 з письмовою заявою про вселення в квартиру АДРЕСА_3 членів її сім`ї та інших осіб до відділу реєстру не надходило, в період часу з 01.01.2020 по теперішній час заяв щодо реєстрації ОСОБА_1 в даній квартирі не надходило.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 та копією лікарського свідоцтва про смерть №109 виданого 22.09.2020 Ладижинським відділенням обласного бюро судово-медичної експертизи. Після смерті ОСОБА_6 її дочка ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_2 та сплачувала за комунальні послуги. В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до міського голови Коломейцева В.І. із заявою про надання дозволу зареєструватись за адресою: АДРЕСА_2 , однак їй було відмовлено в дозволі на реєстрацію, так як відсутні підстави для надання такого дозволу, що підтверджується заявою ОСОБА_1 та відповідною відповіддю виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області від 29.11.2020.

На даний час в квартирі АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_1 , що визнається сторонами.

У березні 2020 року у зв`язку із карантином ОСОБА_1 переїхала в м. Ладижин Вінницької області до своєї матері ОСОБА_6 .. ОСОБА_6 проживала в АДРЕСА_2 .

Згідно копії акту обстеження складеного 11.03.2021 комісією в складі представника Ладижинської міської ради, представників КП «Муніципальна варта» та КП «Ладжитлосервіс» вбачається, що 11.03.2021 з 18 год. 15 хв. по 18 год. 59 хв. було проведено обстеження квартири АДРЕСА_3 з метою встановлення осіб, які проживали та проживають в ній в період з 01.03.2020. В даній квартирі ніхто дверей не відчинив. Під час даного обстеження було опитано сусідів з кв. АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , які повідомили, що дочка ОСОБА_16 приїжджала до своєї матері зі своєю дочкою в гості, а після смерті матері вона проживає в даній квартирі.

З повідомлення наданого КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської міської ради вбачається, що ОСОБА_1 не зверталась за первинною медичною допомогою та не підписувала декларації з лікарем в даному медичному закладі в період з 01.03.2020 і по теперішній час.

З повідомлення наданого КП «Ладижинська міська лікарня» Ладижинської міської ради вбачається, що за даними медичної інформаційної системи та журналу обліку прийому пацієнтів на денний стаціонар, звернень за наданням медичної допомоги ОСОБА_1 в період часу з 01.03.2021 по теперішній час не зверталась за первинною медичною допомогою та не підписувала декларації з лікарем в даному медичному закладі в період з 01.03.2020 і по теперішній час, не було.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 03.12.2020 по справі №264/7450/19.

Судом встановлено, що з 19.03.1992 по даний час позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні. При цьому позивач є співвласником квартири АДРЕСА_4 .

Жодних належних доказів на підтвердження наявності перешкод в користуванні вказаною квартирою АДРЕСА_4 позивачем не надано.

Посилання позивача на акт, складений 03.02.2021 комісією ТОВ «Імпульс-Газ» м. Київ в якому зазначено, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_4 жодним чином не спростовує те, що позивач ОСОБА_1 як співвласник, будучи зареєстрованою у вказаній квартирі, має право користуватись нею, тобто проживати в цій квартирі.

Відтак, позивачем не доведено, що вона втратила право користування в жилому приміщенні в м. Київ.

Оскільки позивач є співвласником квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 68,98 кв.м, зареєстрована у вказаній квартирі, то позивач не могла бути визнана такою, що відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК УРСР порядку набула право користування квартирою АДРЕСА_3 , членом сім?ї наймача якої за життя була ОСОБА_6 ..

При цьому, до смерті своєї матері ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 не отримала письмової згоди на вселення та реєстрацію у спірній квартирі, а також позивач не довела належними і допустимими доказами факт постійного та тривалого проживання у спірній квартирі, ведення спільного господарства із ОСОБА_6 , участь у витратах та утриманні спірної квартири, відсутність у неї іншого житла, з урахуванням того, що зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні.

При цьому, щодо показів допитаних в судовому засіданні свідків, суд виходить з такого.

Покази свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 щодо проживання позивачки з 2020 у спірному приміщенні, однозначно не підтверджують факт тривалого та постійного проживання позивача разом із матір?ю, оскільки ґрунтуються лише на свідченнях, що вони бачили позивачку, коли та перебувала в м. Ладижин та проживала з матір?ю, допомагала матері.

Наявність певних речей дочки, яка приїжджає до матері не може однозначно свідчити про факт тривалого і постійного спільного проживання. Та не спростовує можливість позивача проживати в іншому житлі.

При цьому, покази свідка ОСОБА_18 про те, що коли померла ОСОБА_6 то змушені були вибивати вікно, бо двері були зачинені, свідчить про те, що в той час позивач не проживала в квартирі разом із ОСОБА_6 в м. Ладижин.

Зокрема, свідок ОСОБА_22 показав, що ОСОБА_1 переїхала на постійне проживання в квартиру після смерті матері. До цього часто бачив її, з осені 2020 року бачив майже кожен день, а раніше десь один раз в тиждень бачив.

Отже, саме по собі проживання позивачки у спірній квартирі у будь-якому випадку не свідчить про набуття нею самостійного права користування цією квартирою.

Не заперечуючи, що позивачка відвідувала матір та допомагала їй, як дочка, відповідач категорично заперечує проти обставини, що позивачка з березня 2020 року постійно проживала в даній квартирі.

Свідок ОСОБА_23 повідомив суду, що був в комісії, яка виходила на місце до будинку АДРЕСА_10 для встановлення обставин справи та опитування мешканців, в результаті чого було складено відповідний акт. При спілкуванні із сусідами було встановлено, що більшість вказувала, що ОСОБА_1 почала постійно проживати у квартирі після смерті матері ОСОБА_6 , а до цього постійно навідувалась до неї, приїжджала в гості.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Крім того, питання визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, вирішується виключно в судовому порядку. (ст. 72 ЖК)

Особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, особами похилого віку, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

За таких обставин судом встановлено, що позивач не довела, що з 2020 року вона постійно проживала з матір`ю однією сім`єю, що вони вели спільне господарство, що нею був дотриманий порядок вселення в квартиру. Позивач не довела факту набуття нею відповідно до норм ЖК УРСР порядку вселення у спірну квартиру, зокрема, відсутність у неї права користування іншим житлом за життя наймача, отримання згоди на вселення від інших членів сім`ї наймача, а також права на користування спірною квартирою.

За таких обставин, враховуючи усі встановлені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 61, 64, 65, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141,142, 206, 263-265, 281, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання права користування займаним житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 24.09.2021.

Суддя