Справа № 758/2788/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Бурдун М.В.,

за участю

позивачки ОСОБА_1

представника відповідача Коталейчука С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної Академії внутрішніх справ про стягнення невиплачених при звільненні коштів, які входять до складових заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Берової О.В. звернулася до суду з позовом до Національної академії внутрішніх справ про стягнення невиплачених при звільненні коштів, які входять до складових заробітної плати, в якій просить стягнути з Національної академії внутрішніх справ невиплачену за 2017-2018 надбавку за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти у сумі 22 024,80 грн; невиплачену допомогу на оздоровлення за 2018-2020 у сумі 13 917,00 грн; середньомісячний заробіток з розрахунку 7 420,00 грн щомісячно, починаючи з 28.08.2020 по день постановлення рішення судом; моральну шкоду у сумі 5 тис. грн та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відповідно до наказу № 74 о/с від 17.06.2016 та контракту призначена викладачем (на 0,5 ставки за рахунок посади доцента) кафедри іноземних мов Національної академії внутрішніх справ на період з 21.06.2016 по 31.08.2016.

У подальшому 01.09.2016 відповідно до наказу 115 о/с від 31.08.2016 та контракту призначена викладачем кафедри іноземних мов (за рахунок посади доцента) на період з 01.09.2016 по 31.08.2017; 01.09.2017 відповідно до наказу 131 о/с від 30.08.2017 та контракту призначена викладачем кафедри іноземних мов на період з 01.09.2017 до 31.08.2018; 01.09.2018 відповідно до наказу 144 о/с від 31.08.2018 та контракту призначена викладачем кафедри іноземних мов на період з 01.09.2018 до 31.08.2019; 01.09.2019 відповідно до наказу 191 о/с та контракту № 2191/2019 від 30.08.2019 призначена викладачем кафедри іноземних мов на 0,5 ставки на період з 01.09.2019 по 31.08.2020; наказом № 182 о/с від 28.08.2020 звільнено з посади відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту)). Позивачка зазначає, що при призначенні на посаду мала педагогічний стаж 15 років, а відповідно до п. 1 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково - педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 78 від 31.01.2001, надбавки за вислугу років виплачуються щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи.

Однак, при нарахуванні та виплаті заробітної плати у 2017-2018 відповідачем не встановлено та не виплачено надбавку за вислугу років у розмірі 20%. За її розрахунком з урахуванням посадового окладу, сума невиплаченої надбавки за вислугу років за 2017-2018 становить 22 024,80 грн. Крім того, позивачка зазначає, що відповідно до ст. 57 ЗУ «Про освіту» держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Однак при наданні їй щорічних відпусток за 2018,2019, 2020 таку допомогу відповідачем їй не виплачено, а за її розрахунком це 13 917, 00 грн. Враховуючи порушення відповідачем розрахунків та строків виплати їй сум при звільненні, відповідно до ст. 117 КЗпП України, вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити їй 7 420,00 грн. середньомісячного заробітку, починаючи з 28.08.2020 по день постановлення рішення судом. Крім того, зазначає, що відповідач завдав їй моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала та продовжує зазнавати у зв`язку із порушенням її конституційного права на працю. Разом з позовною заявою представником позивача адвокатом Беровою О.В. до суду було подано заяву про забезпечення доказів.

Ухвалою суду від 11.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 11.03.2021 заяву адвоката Берової О.В. в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення доказів задоволено, витребувано у відповідача належним чином завірені копії документів: витяг з протоколу кафедри правничої лінгвістики, яким позивачку не рекомендовано на посаду викладача; копії протоколів засідання кафедри правничої лінгвістики протягом 2019-2020 року; індивідуальні плани позивачки за 2016-2020 роки; інформацію по кількості відпрацьованих за 2016-2017 навчальний рік годин (починаючи з 17.06.2016) та довідку про нараховану та виплачену протягом 2016 року заробітну плату із зазначенням окремо посадового окладу та усіх надбавок до нього.

23.04.2021 на виконання ухвали суду від 11.03.2021 адвокатом Коталейчуком С.П. в інтересах Національної академії внутрішніх справ до суду подані витребувані судом документи, а також відзив на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача визнає вимогу про стягнення з Національної академії внутрішніх справ невиплачену позивачці надбавку за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти за період 2017-2018 рр. у сумі 22 024,80 грн, але звертає увагу суду, що позивачці було роз`яснено про неможливість добровільного виконання обов`язку щодо виплати вказаної надбавки у зв`язку із законодавчими обмеженнями, а у решті позовних вимог просив відмовити.

Так, в частині вимог позивачки щодо стягнення з відповідача допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки зазначає, що виплата такої допомоги може здійснюватися за рішенням керівника лише у разі, коли такі кошти будуть закладені до фонду оплати праці (виділені державою) під час формування кошторису. Крім того позивачка отримала компенсацію за невикористану відпустку за 2018 - 11 763,00 грн та за 2019 - 5 577,55 грн, що включає виплату доплати за оздоровлення, оскільки жодна норма права не зобов`язує відповідача виплачувати зазначену доплату при отриманні грошової компенсації за невикористану відпустку.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку з розрахунку 7 420,00 грн щомісячно зазначив, що вона не підлягає задоволенню, оскільки позивачка не виконала умов ст. 116 КЗпП України, не пред`явила вимогу про розрахунок з нею перед її звільненням. Також на його думку не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди в зв`язку з тим, що нею не виконана вимога щодо сплати судового збору, а також не обґрунтований та нічим не доведений розмір спричиненої на думку позивачки моральної шкоди.

27.05.2021 представником позивача адвокатом Беровою О.В. в судовому засіданні заявлено клопотання про долучення уточненої позовної заяви. Судом відмовлено в задоволенні вказаного клопотання в зв`язку з тим, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а отже позивач була в праві збільшити позовні вимоги до початку першого судового засідання, яке відбулося 14.04.2021.

07.06.2021 представник позивача адвокат Берова О.В. подала до суду відповідь на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України, в якій не погодилась із доводами, викладеними відповідачем, посилаючись на те, що не закладення в кошторис коштів для виплати не є підставою для невиплати допомоги на оздоровлення, що відповідач не довів, що в день звільнення позивачка не була на роботі, також звертає увагу суду, що нею до цього часу не отримано трудової книжки. Також зазначила, що розмір моральної шкоди визначений виходячи з судової практики по аналогічним справам.

11.06.2021 позивачка ОСОБА_1 подала до суду заперечення на відзив в яких просила позов задовольнити повністю. Зазначала, що невиплата їй надбавки за вислугу років в зв`язку із неможливістю відповідача виплатити її у добровільному порядку не виключає його вини, крім того, що компенсація за невикористану відпустку їй була виплачена лише в частині невикористаної відпустки, а також, що в день звільнення працювала, так як був робочий день.

11.06.2021 позивачкою до суду подане клопотання про витребування доказів, а саме табелю обліку її робочого часу за серпень 2020 року. В задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено в зв`язку з тим, що відповідачем не заперечується факт перебування позивачки на роботі в день звільнення.

16.07.2021 позивачкою ОСОБА_1 до суду надана копія відповіді Міністерства внутрішніх справ України № 28993/22-2020 від 01.09.2020 щодо перерахування та вплати їй згідно чинного законодавства невиплаченої надбавки за вислугу років у період 2016-2018 рр.

08.09.2021 представником відповідача адвокатом Коталейчуком С.П. до суду подані пояснення, щодо неможливості надання витребуваних судом індивідуальних планів ОСОБА_1 за 2016-2020 з причин їх відсутності через закінчення строків зберігання.

В судовому засідання позивачка позовну заяву підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Згідно з вимогами п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Так, вирішуючи спір щодо позовної вимоги про стягнення з Національної академії внутрішніх справ невиплаченої за 2017-2018 надбавки за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти у сумі 22 024,80 грн, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи позивачку було призначено викладачем кафедри іноземних мов (за рахунок посади доцента) на період з 01.09.2016 по 31.08.2017, відповідно до наказу 115 о/с від 31.08.2016 та контракту; 01.09.2017 відповідно до наказу 131 о/с від 30.08.2017 та контракту позивачка призначена викладачем кафедри іноземних мов на період з 01.09.2017 до 31.08.2018; 01.09.2018 відповідно до наказу 144 о/с від 31.08.2018 та контракту призначена викладачем кафедри іноземних мов на період з 01.09.2018 до 31.08.2019. що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про доходи та відрахування за 2017 рік, посадовий оклад позивачки складав 4 464,00 гривень. Відповідно до довідки про доходи та відрахування за 2018 рік, посадовий оклад позивачки складав 4 713,09 гривень.

Згідно положень абз. 10 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків; допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

У відповідності до ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» учасниками навчально-виховного процесу у вищих навчальних закладах є педагогічні і науково-педагогічні працівники. Перелік посад всіх педагогічних та науково-педагогічних працівників затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 р. № 963.

Порядок виплати надбавки за вислугу років педагогічним і науково-педагогічним працівникам, який розроблено на виконання норм вказаної статті Закону України «Про освіту» затверджено постановою КМУ від 31.01.2001 р. № 78.

Як з`ясовано судом та не заперечується відповідачем позивачка ОСОБА_1 була прийнята до Національної академії внутрішніх справ, призначена викладачем за рахунок посади доцента кафедри іноземних мов та при призначені на посаду мала педагогічний стаж 15 років.

Тому суд приходить до висновку, що право на виплату надбавки за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу (ставки зарплати) виникло у позивачки з 2016 року, що також підтверджується записами у трудовій книжці позивача.

Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України № 28993/22-2020 від 01.09.2020 щодо перерахування та вплати їй згідно чинного законодавства невиплаченої надбавки за вислугу років у період 2016-2018 роки, дана вимога щодо виплати надбавки за вислугу років, визнана відповідачем.

Вирішуючи позовну вимогу позивачки ОСОБА_1 щодо виплати їй допомоги на оздоровлення за 2018-2020 роки, суд виходить з наступного.

Згідно положень ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема: виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною їхньою виплатою з 2001 р. проводиться відповідно до Закону України № 2050 від 19.10.2000 р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 р. «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (з урахуванням унесених змін згідно з постановою № 430 від 31.03.2003 р.).

Як роз`яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

У відповідності до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Порядок виплати допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки педагогічним і науково-педагогічним працівникам, який розроблено на виконання норм Закону України «Про освіту» затверджено постановою КМУ від 31.01.2001 р. № 78.

Таким чином законом визначено, що така допомога на оздоровлення надається лише при надані щорічної відпустки. У випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується.

Як вбачається з трудової книжки позивачку ОСОБА_1 відповідно до наказу 131 о/с від 30.08.2017 та контракту призначено викладачем кафедри іноземних мов на період з 01.09.2017 до 31.08.2018; 01.09.2018 відповідно до наказу 144 о/с від 31.08.2018 та контракту призначена викладачем кафедри іноземних мов на період з 01.09.2018 до 31.08.2019; 01.09.2019 відповідно до наказу 191 о/с та контракту № 2191/2019 від 30.08.2019 призначена викладачем кафедри іноземних мов на 0,5 ставки на період з 01.09.2019 по 31.08.2020.

Наказом № 182 о/с від 28.08.2020 позивачку звільнено з посади відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту)).

Виплата ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку підтверджується розрахунковими листами та не заперечується самою позивачкою.

З огляду на викладене, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2018-2020 рр. у сумі 13 917,00 грн.

В частині вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку з розрахунку 7 420,00 щомісячно, починаючи з 28.08.2020 по день постановлення рішення судом, суд дійшов наступних висновків.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Як вбачається з матеріалів справи середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 79,47 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи 28 серпня 2020 року, остаточний розрахунок з нею не проведено, в позовній заяві позивачка вказала період з 28 серпня 2020 року по день постановлення рішення суду, тому кількість днів затримки розрахунку при звільненні рахуємо з 31 серпня 2020 року (перший робочий день після вихідних днів після звільнення) по 08 вересня 2021 року (день ухвалення судового рішення), що складає 257 робочих днів (серпень 2020 року 1 день, вересень 2020 року 22 дня, жовтень 2020 року 21 день, листопад 2020 року 21 день, грудень 2020 року - 22 дня, січень 2021 року 19 днів, лютий 2021 20 днів, березень 2021 року 22 дня, квітень 2021 року 22 дня, травень 2021 року - 18 днів, червень 2021 року - 20 днів, липень 2021 року - 22 дня, серпень 2021 - 21 день, вересень 2021 року - 6 днів).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 серпня 2020 року по 08 вересня 2021 року становить: 20 423,79 грн. (79,47 грн. х 257 робочих днів).

Виходячи з того, що при звільненні ОСОБА_1 не виплачено всіх сум, що належать їй від Національної академії внутрішніх справ у день звільнення, вона має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 5 000,00, суд дійшов наступних висновків.

У пунктах 3, 4, 10 частини другої статті 16ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Частиною першою статті 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди порядку, визначеному законодавством.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що позивачкою доведено факт заподіяння їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що факт порушення законних прав позивачки на отримання належних їй сум, що призвело до моральних страждань і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя підтверджено.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер майнових втрат, зусиль для організації свого життя, суд дійшов висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 1000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до абзацу першого пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років тощо); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі, коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абзац третій пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні судового рішення та, відповідно, відрахуванню при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, в разі перебування на посаді, працівник отримав би заробітну плату, з якої також відраховувалися б податки і збори.

Відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі, від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі, акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України;ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі, пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів;є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

При цьому відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах були викладені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 401/1813/16-ц (провадження № 61-29744св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 (провадження № 61-10657св20).

За змістом частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що з стягнутої заборгованості по невиплаченій своєчасно надбавки за вислугу років в розмірі 22 024,80 грн., середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 423,79 грн. та стягнутої моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн. підлягає утриманню відповідні податки та інші обов`язкові платежі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд, дійшов наступного висновку.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у яких судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Зокрема, п. 48 зазначеної вище постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Проте, позивачка до позовної заяви не надала ні доказів щодо обсягу виконаних робіт адвокатом та їх вартості, ні документу на підтвердження сплати правової допомоги, тобто позивачка не навела жодного належного доказу понесення нею витрат на правову допомогу, а тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Національної Академії внутрішніх справ про стягнення невиплачених при звільненні коштів, які входять до складових заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Національної Академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 невиплачену за 2017-2018 роки надбавку за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти у сумі 22 024 (двадцять дві тисячі двадцять чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з Національної Академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 20423 (двадцять тисяч чотириста двадцять три) гривні 79 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Національної Академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Подільський районний суд міста Києва.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Високопільським РВ УМВС України в Херсонській області 16.06.1995, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Національна академія внутрішніх справ, , адреса: 03035, м. Київ, пл. Солом`янська, 1.

Суддя Д. В. Петров