Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1347/21 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/1347/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 :

- аліменти у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання;

- аліменти за минулий час у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше 10 років;

- допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

В обґрунтування позову зазначає, що 20.02.1999 між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб у Селецькій сільській раді Народицького району Житомирської області. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.05.2013 шлюб з відповідачем розірвано. Від шлюбу народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час подання позову навчалася на 4 курсі Київського національного лінгвістичного університету за спеціальністю: філологія, романські мови та література (переклад), освітня програма: іспанська мова і література, друга іноземна мова, переклад, за денною формою навчання на контрактній основі. Вказує, що вартість навчання відповідно до договору про надання освітніх послуг складає 23 446 грн на рік.

Зазначає, що донька проживає з нею та перебуває на її утриманні. Окрім того, вказує, що вона є інвалідом, отримує пенсію в розмірі 2000 грн на місяць, інших видів доходу не має, а тому не в змозі самостійно утримувати їх спільну доньку. Зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає та не надавав. Вказує, що з відповідачем неодноразово намагалася вирішити питання по утриманню їх спільної доньки, проте відповідач завжди відмовляв, влаштовував скандали та погрожував небезпекою для життя. Крім того зазначає, що вони з донькою є співвласниками квартири де зареєстровані разом з відповідачем, проте доступу до квартири не мають, оскільки відповідач змінив замки, тому вимушені винаймати житло. Вказує, що відповідач є працездатним, проте від утримання доньки ухиляється, свої доходи приховує, де працює не повідомляє. Відповідач інших дітей немає, а тому вважає, що в змозі надати грошову допомогу на утримання їх спільної доньки. З огляду на викладене, просить встановити між сторонами розмір аліментів, які будуть сплачуватися батьком на утримання доньки до закінчення навчання, а також стягнути аліменти за минулий час.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 04 лютого 2021 року і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2021. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 917,50 грн. витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-х років; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше 10 років; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на оплату правової допомоги в суді першої інстанції в розмірі 7670 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі оцінив докази в їх сукупності, проігнорував той факт, що відповідач є працездатною особою, інших утриманців немає, а тому має можливість утримувати дитину, яка хоч і досягла повноліття, але продовжує навчання в іншому місті та потребує матеріальної допомоги.

Вважає, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення аліментів лише до 30.06.2021, оскільки донька буде продовжувати навчання. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження об`єктивної неможливості відповідача працювати та отримувати дохід. Вважає, що присуджений розмір аліментів, а саме ј частини доходу відповідача є замалим, оскільки вартість навчання доньки в університеті становить близько 30 000 грн на рік, не враховуючи при цьому вартість проживання, проїзду, харчування та інших витрат на проживання. Зазначає, що судом проігноровано ту обставину, що вона сама несе витрати по утриманню дитини, переклавши лише на неї всі обов`язки по утриманню доньки. Вказує, що оскільки відповідач перебуває у працездатному віці, інформації щодо стягнення по інших аліментних зобов`язаннях немає, вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму щомісячно до закінчення донькою навчання. Вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Зазначає, що суд неправомірно відмовив у стягнення аліментів за минулий час та не взяв до уваги того факту, що відповідач з 2013 року будь-яким чином не приймав участі в утриманні доньки. На підставі викладеного просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.05.2013 розірвано.

Відповідно до договору №62111-0053 про надання освітніх послуг від 09.08.2017 укладеного між Київським національним лінгвістичним університетом та ОСОБА_3 , остання навчається за напрямом підготовки фахівців за першим (бакалаврським) рівнем денної форми навчання за спеціальністю філологія, спеціалізація романські мови та література (переклад), освітня програма іспанська мови і література, друга іноземна мова, переклад.

Зі змісту довідки №40916 від 01.04.2021 вбачається, що ОСОБА_3 є студенткою IV курсу денної форми навчання за спеціальністю філологія, спеціалізації: романські мови та література (переклад включно), освітньо професійної програми іспанська мова і література, друга іноземна мова, переклад, перший (бакалаврський) рівень, навчання за кошти фізичних та юридичних осіб. Термін навчання з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 року. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. ст. 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Частина 1 ст. 199 СК України передбачає, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Вирішення питання про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у частці від заробітку залежить від наявності у відповідача такої можливості та з урахуванням можливості надання утримання іншим із батьків.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 , на час ухвалення судового рішення навчалася, у зв`язку з цим потребувала матеріальної допомоги, а відповідач погодився надавати їй таку допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до відомостей про застраховану особу на ОСОБА_2 наданими на запит Богунського районного суду м. Житомира ГУ ДПС у Житомирській області, офіційний дохід ОСОБА_2 за 2020 рік складався лише із соціальних виплат та становив у загальному розмірі 7 771,62 грн.

З урахуванням матеріального стану відповідача, суд першої інстанції вірно визначив розмір стягнутих аліментів.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки за минулий час, суд першої інстанції посилався на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не доведено вжиття заходів щодо отримання аліментів та неможливості їх отримати.

Колегія суддів погоджується з такими доводами суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів за минулий час.

Щодо стягнення судових витрат на оплату правової допомоги апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції, розподіляючи судові витрати, вірно виходив із зазначених положень та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1917,50 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Дата складення повного судового рішення 20 липня 2021 року.

Головуючий

Судді