РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1455/21

20 вересня 2021 року

м.Костопіль

Костопільський районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Левчук В.В.

секретар судового засідання Забейда А.В.

за участю:

позивача не з`явився

представника позивача Михайлова В.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача Євгеюка О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Костопільського районного суду Рівненської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №564/1455/21 за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з цивільним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.03.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №537. У вказаній квартирі позивач не зареєстрований, але має право володіти, користуватись, та розпоряджатись нею, як власник. Проте, у вказаній квартирі зареєстрована громадянка ОСОБА_1 , яка є колишньою дружиною сина позивача ОСОБА_3 , хоча шлюб між моїм сином та ОСОБА_1 розірвано за рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 10.12.2018 у справі №564/2178/18. Відповідач понад два роки не проживає у належній позивачу квартирі, не бере участі в утриманні квартири, не оплачує комунальні послуги, особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Будь яких усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачем щодо проживання відповідача у квартирі не існує, фактичне місце проживання відповідача невідоме. Вказує, що добровільно знятись з реєстрації у спірній квартирі відповідач не бажає і позивач, як власник, не бажає, щоб особа, яка не є членом його родини, була зареєстрована у належній її квартирі. Вважає, що за наведених умов відповідач втратила право користування квартирою і з посиланням на ст.406 ЦК України просить визнавши ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться в АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Відповідачем подано відзив на позов у якому остання вказала, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення у повному обсязі. Вказує, що позивач у квітні 2019 року вже звертався з аналогічним позовом і рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 09.01.2020 у справі №564/1009/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Рішення суду мотивоване, що при перехід права власності на квартиру до позивача не є підставою для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, оскільки позивачу при купівлі квартири було відомо, що відповідач користується квартирою на законних підставах і підписуючи договір позивач погодився на те, що відповідач проживатиме у квартирі. Постановою Рівненського апеляційного суду від 23.04.2020 рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову з інших підстав. Постановою Верховного Суду від 27.01.2021 постанову Рівненського апеляційного суду скасовано, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 09.01.2020 у даній справі залишено в силі. Також вказує, що відповідач є колишньою дружиною сина позивача ОСОБА_3 , тривалий час проживали в будинку позивача у с.Рокитне Костопільського району Рівненської області, після чого переїхала з сином позивача проживати на зйомну квартиру у АДРЕСА_2 , власником якої на той час була ОСОБА_4 з якою відповідач та син позивача домовились, що викуплять вказану квартиру і сплачуватимуть за неї кошти частинами, одночасно проживаючи у ній. У вказаній квартирі відповідач із сином позивача проживали постійно з 2009 по 2019 рік і за час проживання за спільні кошти були проведені ремонтні роботи: газифіковано квартиру, проведено воду та підключено каналізацію, переобладнано коридор під ванну і туалет з їх укомплектуванням, влаштовано автономне опалення з встановленням котла, проведено косметичний ремонт кімнат та кухні, встановлено нові міжкімнатні двері, встановлені нові вхідні двері, замінено вікна на металопластикові, на присадибній ділянці споруджено бесідку. На початку 2016 року відповідач та син позивача вже виплатили попередньому власнику житла кошти за квартиру та почали піднімати питання про переоформлення квартири на відповідача, але власник квартири відкладала питання її переоформлення. Проте, під час перебування відповідача на заробітках у Республіці Польща ОСОБА_4 переоформила квартиру на позивача. Відповідач, у зв`язку з цим, неодноразово зверталась до попереднього власника з метою отримання пояснень про причини такої угоди і на що остання повідомляла, що за всіма питаннями слід звертатись до колишнього чоловіка відповідача. Вказує, що незважаючи на те, що власником квартири є позивач, остання на законних підставах зареєстрована у квартирі з 2011 року.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Михайлов В.О., позовні вимоги підтримав та пояснив, що дійсно відповідач являється колишньою дружиною сина позивача, але шлюб між ними розірвано і що під час купівлі квартири позиву було відомо, що у ній зареєстрована відповідач, але остання не проживала у квартирі. Проте, після оформлення договору купівлі-продажу квартири, відповідач самовільно, зламавши вхідний замок у квартирі, проникла туди та завезла свої речі. Також пояснив, що він мав намір продати цю квартиру, давав оголошення про це, але покупці відмовлялись придбати квартиру, мотивуючи тим, що відповідач відмовляла їх це робити, коли вони приходили її подивитись. На даний час позивач має намір продати свій будинок в селі та переїхати із сім`єю жити у вказану квартиру, але не може цього зробити, оскільки цьому перешкоджає відповідач, яка фактично там проживає лише іноді. Пояснив, що у такому випадку, незважаючи на реєстрацію відповідача у квартирі, права позивача мають перевагу над правами відповідача, адже права відповідача не повинні реалізовуватись в порушення та обмеження прав позивача, як власника житла, якому належать права володіння, користування та розпорядження належним йому житлом. Просить позов задоволити.

Позивач в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що вказану квартиру вона разом із колишнім чоловіком мали придбати разом, що кошти за квартиру нею разом із колишнім чоловіком ОСОБА_3 вона виплатила і їй не відомо, чуму попередній власник відчужив квартиру позивачу. Пояснила, що вона вселилась у квартиру силою, зламавши замок у вхідних дверях, приносить туди свої речі, що проживає у квартирі коли приїжджає із заробітків, оплачує комунальні послуги. Коли її немає, то за квартирою наглядає її мама і що дійсно позивач мав намір продати квартиру, що приходили покупці, але вона їх відмовляла придбавати квартиру, мотивуючи наявністю спору та шахрайськими діями позивача. Право власності позивача на квартиру не оспорює, але не визнає його власником.

Представник відповідача, адвокат Євгеюк О.Є., в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом і рішенням суду йому відмовлено у його задоволенні і що вказане рішення суду залишене в силі постановою Верховного Суду. Також пояснив, що відповідач на законних підставах проживає та зареєстрована у квартирі, посилаючись на практику Верховного Суду вважає, що відсутні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням і просить відмовити у задоволенні позову.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що певний час проживав по сусідству і йому відомо, що відповідач розлучена із сином позивача і що відповідач перебуває на заробітках за кордоном.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що спірну квартиру за свої кошти купував ОСОБА_2 і щ в квартирі ніхто не живе.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що проживає по сусідству спірної квартири, що колись у ній проживали ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . На даний час у квартирі нікого немає, але іноді там буває ОСОБА_8 мама.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що є сестрою відповідача і що ОСОБА_8 разом з чоловіком ОСОБА_11 проживали у цій квартирі з 2011 року. Іншого житла ОСОБА_12 сніжана не має. Показала, що гостює у відповідача у спірній квартирі, коли та приїжджає із заробіток, що речей позивача у квартирі немає, а є лише речі ОСОБА_8 . Коли відповідача немає, то за квартирою доглядає її мама або вона сама.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що іноді бував в гостях у відповідача у спірній квартирі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала, що спірна квартира знаходиться у будинку поділеному на дві частини, що з 2010 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мали намір проживати у квартирі, робили ремонт, позивача бачила у квартирі один раз, комунальні послуги по квартирі оплачує мама відповідача.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала, що їй відомо, що за квартиру було заплачено 24-25 тисяч доларів США, що після розлучення проживає у квартирі лише ОСОБА_8 , яка запрошує на свята родину до себе в гості.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, показання свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_2 , є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2019, посвідченим приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А., реєстраційний номер 537, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161363528 від 28.03.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_3 та Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161363528 від 28.03.2019, квартира є двокімнатною, має загальну площу 52,6 кв.м., житлову площу 31,6 кв.м.

Відповідач ОСОБА_8 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 25 жовтня 2011 року, що підтверджується відміткою у будинковій книзі на квартиру.

Також з наданих відповідачем копій квитанцій вбачається, що за період з травня 2020 по червень 2021 проводиться оплата послуг газопостачання, розподілу природного газу, водопостачання та постачання електроенергії на ім`я ОСОБА_2 .

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При цьому суд враховує, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п.36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п.50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п.47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, п.56, ECHR 2009). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 10.10.2020 у справі №447/455/17, провадження № 14-64цс20.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У даному випадку спір виник між власником квартири та користувачем такої квартири з приводу користування вказаним житлом.

При цьому суд враховує, що позивач на законних підставах набув у власність квартиру АДРЕСА_3 і право власності останнього ніким не оспорене, а відповідач являється колишньою дружиною сина позивача ОСОБА_3 .

Більше того, згідно п.4.8 договору купівлі-продажу від 28.03.2019 існувала умова лише щодо залишення реєстрації ОСОБА_1 у квартирі. Умови щодо її проживання за умовами договору не передбачено.

Крім того, позивач у судовому засіданні особисто вказала, що вселилась у вказану квартиру зламавши замок на вхідних дверях у відсутності позивача та розмісила і на даний час продовжує розміщувати свої речі у квартирі, незважаючи на те, що позивач згоди на це не надавав і відповідач такої згоди у позивача не запитувала. За її відсутності за квартирою доглядають її мама та сестра.

Більше того, відповідач у свої поясненнях не визнає позивача як власника квартири при тому, що особисто відповідач в судовому засідання пояснила, що зі слів попередньої власниці квартири ОСОБА_4 позивач їй сплатив за квартиру кошти, а ті кошти, які відповідач начебто разом із колишнім чоловіком ОСОБА_3 сплачувала для ОСОБА_4 , остання повернула для ОСОБА_3 і всі питання щодо таких коштів слід вирішувати з ОСОБА_11 .

Відповідач також підтвердила, що позивач мав намір продати квартиру, подавав відповідне оголошення, за яким приходили потенційні покупці, проте відповідач не впускала їх до квартири та відмовляла їх купувати квартиру, мотивуючи наявністю судових справ щодо неї.

Тобто, відповідач свідомо перешкоджала позивачу у реалізації його права на розпорядження нелажною йому квартирою.

Відтак, у спірній ситуації необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

При цьому судом встановлено, що згоди на проживання у спірній квартирі позивач не надавав, а лише погодився при укладенні договору на умову, що відповідача буде зареєстрованою у квартирі.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відтак, законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Судом встановили, що позивач має намір використовувати належну йому двокімнатну квартиру для проживання власної сім`ї, у тому числі сина ОСОБА_3 , проте не може реалізувати своє передбачене законом право в силу тієї обставини, що у квартирі проживає відповідач.

Більше того, суд враховує, що факт наявності у позивача повнолітніх членів сім`ї має оцінюватися з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

При цьому суд враховує, що відповідач є молодою здоровою та працездатною особу, особисто пропонувала позивачу сплатити йому вартість квартири, має матір, яка у свою чергу також має житло і цілком має можливість проживати у матері або винайняти собі окреме житло, право власності позивача не оспорює, але фактично заперечує, не сприймаючи останнього як власника квартири.

Більше того, позивач вказує, що не постійно проживає у квартирі, а лише періодично, приїжджаючи із заробітків, але не вказує де саме проживає в інший період часу.

Таким чином, у справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також суд досліджує питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача як колишньої дружини сина позивача на користування квартирою.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом враховано вимоги ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції.

При цьому суд дійшов переконливого висновку, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири не проживала у ній і вселилась у спірну квартиру пошкодивши замок вхідний дверей квартири, тобто без згоди на це позивача і продовжує періодично користуватись квартирою, перешкоджаючи власнику користуватись та розпоряджатись квартирою і питання захисту прав відповідача у спірних правовідносинах жодним чином не збалансовує можливість обмеження чи порушення Конституційних та основоположних прав позивача на користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Відтак, крім порушення прав позивача у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і його права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд враховує, що необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, які у спірних правовідносинах є переважаючими над правами відповідача, а за таких умов суд дійшов переконливого висновку, що відповідач як колишній член сім`ї позивача втратив право на користування квартирою.

Таким чином, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Так, ЖК УРСР та ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника квартири може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов переконливого висновку про наявність усіх підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у повному обсязі

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду сплачено 908 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 27.05.2021, а тому, враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 141, 211, 258, 259, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволити.

Визнати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 908,00 грн витрат на судовий збір за подання позовної заяви.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з дня проголошення.

Якщо у судовому засіданні оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 21.09.2021.

СуддяВ. В. Левчук