Справа № 460/6141/18 Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А.
Провадження № 22-ц/811/425/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 серпня 2014 року позичив ОСОБА_3 5500 доларів США, які він зобов`язався повернути до 01.01.2016 року, про що написав розписку, яка ніким не оспорювала ся, є дійсною та відображає зміст та умови договору позики. Стверджує, що на його неодноразові звернення відповідач відмовляється повернути йому кошти та жодним чином не реагує на його прохання та ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Зазначає, що боржником прострочено виконання зобов`язання, що, на його думку, дає йому право на стягнення 3% річних у розмірі 13 538.31 грн., що в еквіваленті на день звернення до суду становить 490,93 доларів США. Вважає, що з відповідача підлягають стягненню також відсотки за користування кредитними коштами, розмір яких визначається за обліковою ставкою НБУ, оскільки не встановлений договором, та становить 2619,99 доларів США, що в еквіваленті на день звернення до суду становить 72251,10 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь 8610,92 доларів США, що в еквіваленті на день звернення до суду становить 237462,25 грн. та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду справи.

Апелянт стверджує, що факт укладення договору позики та існування договірних зобов`язань між сторонами підтверджується розпискою, оригінал якої долучено до матеріалів справи. Зазначає, що зобов`язання відповідача повернути кошти підтверджується також висновком лінгвістичної експертизи № 056/341 від 13 листопада 2019 року, в якому встановлено, що зміст розписки містить зобов`язання ОСОБА_3 повернути вказану суму грошей. Вважає, що суд безпідставно відхилив висновок експерта як неналежний доказ, оскільки законодавство не містить вимог про те, що висновок має бути складений виключно судовим експертом, як і не передбачено, що методика проведення експертизи має бути затверджена виключно Міністерством юстиції України. Вказує, що суд першої інстанції міг призначити додаткову експертизу, якщо вважав, що висновок експерта є неповним або неясним, чи повторну експертизу у випадку його необгрунтованості чи суперечності іншим матеріалам справи. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що розписка власноручно написана відповідачем, однак містить лише умову про передачу ним коштів і не містить умови про отримання ним коштів у борг, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковими умовами для виникнення та виконання боргового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що боржником не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

З наявної в матеріалах справи розписки від 30.08.2-14 року вбачається, що « ОСОБА_3 зобов`язався передати ОСОБА_1 до 01 січня 2016 року у сумі 5500 доларів США, або по курсу міжбанку на дату повернення у гривневому еквіваленті».

Написання розписки від 30 серпня 2014 року ОСОБА_3 не заперечував.

Аналізуючи зміст згаданої розписки, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що розписка від 30 серпня 2014 року містить лише умову про зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 5500 дол. США, однак не містить умови про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 цієї суми коштів у борг, як і не містить зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виникнення і виконання боргового зобов`язання.

Таким чином, зобов`язання ОСОБА_3 в розписці передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5500 доларів США за відсутності умови про отримання цих коштів у борг, не свідчить про виникнення та наявність між сторонами саме боргового зобов`язання.

Твердження апелянта про те, що розписка містить термін «повернення», а повернути можна лише те, що отримано за розпискою, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту розписки вбачається, що така не містить такої умови, як повернути отримані кошти, а зазначення у розписці зобов`язання передати кошти в сумі 5500.00 дол. США або по курсу міжбанку на дату повернення у гривневому еквіваленті, а саме, терміну «повернення» не слід вважати, як умову договору про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 5500.00 дол. США в борг.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який встановив, що зміст розписки від 30 серпня 2014 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів, та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження передачі позивачем коштів відповідачу, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 5500 доларів США, оскільки розписка від 30 серпня 2014 року не містить умов отримання ОСОБА_3 в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, відтак не підтверджує укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору позики, є обґрунтованими, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував висновку лінгвістичної експертизи № 056/341 від 13 листопада 2019 року, яким встановлено, що зміст розписки містить зобов`язання ОСОБА_3 повернути вказану суму грошей, не заслуговують на увагу, оскільки такий не містить безспірного висновку саме про передачу ОСОБА_1 5500.00 дол. США ОСОБА_3 в борг та отримання ОСОБА_3 цієї суми коштів від ОСОБА_1 в борг, що є одним із основних умов договору позики.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.10.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.