Провадження № 2/161/3101/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 вересня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Крупінської С.С.

при секретарі Остимчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 06.10.1985 року. Станом на день розгляду справи неповнолітніх дітей у сторін немає.

Під час шлюбу за спільні кошти подружжя ними було придбане нерухоме майно, яке було зареєстроване лише за відповідачем, а саме: трикімнатна квартира загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно придбавалось подружжям за спільні кошти, шляхом внесенням через житлово експлуатаційну контору № 8 житлово будівельних кооперативів пайових внесків в період з 1991 по 1992 роки.

28 травня 1991р. Виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів видано ОСОБА_2 (як члену житлово будівельного кооперативу №70) із сім`єю у складі 3 ох чоловік ( ОСОБА_1 дружина та ОСОБА_3 син), ордер № НОМЕР_1 на житлове приміщення в будинку житлово будівельного кооперативу, яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідок Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кравчука 32» за №2 та № 8 від 23.04.2021 року, квартира за номером АДРЕСА_2 , яка була виділена члену житлово-будівельного кооперативу №70 ОСОБА_2 із сім`єю у складі 3 ох чоловік ( ОСОБА_1 дружина та ОСОБА_3 син), згідно ордеру № 311 від 02.10.1991 року на підставі рішення Луцької міськради народних депутатів № 502 від 10.10.1991 року та рішення загальних зборів членів ЖБК від 02.10.1991р.

Відповідно до довідки № 322 від 07.11.2007р., що видана житлово експлуатаційною конторою № 8 житлово будівельних кооперативів пайові внески за вказану квартиру в розмірі 29 972,84 гривні виплачені повністю до 1992 року та станом на дату видачу цієї довідки ОСОБА_2 заборгованості перед кооперативом немає. Отже, згідно вищевикладеного квартира номер АДРЕСА_2 була кооперативною.

12.12.2007р. Виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення № 818-1 про переоформлення права власності на житлові будинки та квартири в місті Луцьку, в тому числі на квартиру номер АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (п. 36 додатку до Рішення виконкому).

14.12.2007р. Виконавчим комітетом Луцької міської ради, на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Луцької міської ради, Відповідачу було видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що було зареєстроване в КП «Волинське ОБТІ» 26.02.2008р. за реєстраційним номером 21428290.

Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати у справі з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день і час слухання справи.

Згідно ухвали суду від 22.06.2021, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було надано термін (п`ятнадцять днів) для подачі відзиву на позовну заяву та надання доказів по справі у разі заперечення заявлених вимог.

Однак, відповідач не скористався таким правом , не подав відзиву, хоча з моменту отримання матеріалів позовної заяви пройшло більше п`ятнадцяти днів, що стверджується відміткою відповідача у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.30).

Тому, за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ч. 1 п. 2 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.10.1985 року, від спільного шлюбу у сторін двоє дітей, які станом на день звернення до суду із позовом є повнолітніми ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 1994 р.н. (а.с. 9-10).

Спірне нерухоме майно придбавалось подружжям за спільні кошти, шляхом внесенням через житлово експлуатаційну контору № 8 житлово будівельних кооперативів пайових внесків в період з 1991 по 1992 роки .

З копії Витягу про реєстрацію права власності №17886976 від 26.02.2008, ОСОБА_3 набув у приватну власність 1/1 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

Відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування.

Термін «приватизація» не має до кооперативного житла ніякого відношення. Приватизацією є відчуження квартир і житлових приміщень державного житлового фонду на користь громадян (ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Тобто мова йде про передачу житлових приміщень з державної власності в приватну власність громадян, які проживали в цих житлових приміщеннях на умовах найму. Кооперативна квартира ж спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи (ст. 384 ЦКУ). При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу.

Тому на кооперативну квартиру не поширюється норма п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, зокрема та що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Суд під час вирішення спору щодо поділу майна, встановлює не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 24.01.2020р. у справі № 546/912/16-ц, Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Підтвердженням того, що нерухоме майно придбавалось за спільні кошти подружжя є те, що на момент отримання відповідачем ордеру на квартиру та до моменту повної оплати за неї з 01 січня 1990 року по грудень 1992р. ОСОБА_1 працювала в Управлінні освіти Луцької міської ради, що підтверджується Довідкою №231 від 20.04.2021р. про заробітну плату, Довідкою №232 від 20.04.2021р. про заробітну плату та копією Трудової книжки серія НОМЕР_2 .

З отриманої заробітної плати ОСОБА_1 також вносила грошові кошти на оплату кооперативу пайових внесків з метою отримання у власність нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно придбавалось подружжям в період шлюбу та за спільні кошти подружжя. Тому квартира за номером АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає поділу між подружжям судом в рівних частинах.

Згідно роз`яснення наданого у пунктах 6 і 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18 вересня 1987 року при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 28 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах; внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном; поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення; відповідно до п. 43 Примірного статуту ЖБК з часу набрання законної сили рішенням суду про поділ квартири колишній із подружжя визнається членом кооперативу, тому суд не повинен покладати обов`язок на ЖБК на прийом цього подружжя до кооперативу; до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Пунктами 1 і 2 розділу «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, а Кодекс про шлюб та сім`ю України втрачає чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України.

Пунктами 1 і 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони на інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У зв`язку із набранням Цивільним кодексом України чинності з 1 січня 2004 року, Сімейний кодекс України також набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому нормами цього Кодексу регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності, а спірні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України.

За правилами статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно вимог статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 чинної на час виникнення і існування спірних відносин постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998 року, роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

На час звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя шлюб між позивачем та відповідачем не розірвано.

Нормами Сімейного кодексу України, зокрема, ст. 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавець визначив, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на те, не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя ( недостатність утримання спільної дитини , витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо) в розумінні ст. 70 СК України, а також , що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що таке майно слід поділити в межах заявлених вимог, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме по 1/2 частці у праві спільної власності на вказану квартиру.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що квартира набута сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя, та яказнаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 4 332,00 грн. (а.с.1), а тому вимога щодо стягнення з відповідача даних витрат підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 18, 19, 42, 81, 82, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 15, 372,378 ЦК України, суд , -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на Ѕ частки трикімнатної квартири АДРЕСА_3 ,

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 4 332 (чотири тисячі триста тридцять дві) грн..

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 30.09.2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С.Крупінська