Справа № 638/808/20
Провадження № 2/638/1753/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути борг за договором позики у розмірі 260589,09 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачем 10.12.2014 року передано відповідачу кошти у розмірі 110 000 грн., що еквівалентно 7030,15 доларів США за курсом Національного Банку України, що підтверджується укладеним договором позики. Відповідач повинен був повернути позику у строк до 01.01.2018 року у доларовому еквіваленті відповідно до курсу Національного Банку України на дату повернення позики. Проте до 01.01.2018 року включно відповідач позику не повернув. Сума боргу на дату складання позову - 168 213,92 грн.; проценти - 58 171,06 грн.; інфляційне збільшення - 23 932,07 грн.; 3% річних - 10 272,04 грн. Загальна сума боргу становить 260 589,09 грн.

Ухвалою суду від 28.01.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні.

ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про залучення її до розгляду даної справи в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, шляхом подачі позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, вказуючи на те, що подальший розгляд та вирішення справи за первісним позовом неможливий без розгляду поданого нею позову, оскільки обґрунтування та підставі, які покладені в його основу повністю виключають можливість задоволення первісного позову. В своєму позові просила визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку із його фіктивністю.

Ухвалою суду від 22.07.2020 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

12.10.2020 року представником третьої особи ОСОБА_5 подано клопотання про призначення технічної експертизи реквізитів документа по встановленню давності виконання рукописних записів (підпису) та про зміну прізвища третьої особи.

Ухвалою суду від 22.10.2020 року клопотання представника третьої особи адвоката Репеті В.О. про призначення експертизи та зміну прізвища третьої особи задоволено.

Змінено прізвище третьої особи з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 у зв`язку з укладенням шлюбу. Призначено у справі технічну експертизу реквізитів документу по встановленню давності виконання рукописних записів (підписів) в договорі позики від 10.12.2014 року, що укладений між позивачем та відповідачем, зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Проведення експертизи доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судово-експертна установа».

Ухвалою суду від 15.02.2021 року надано експерту Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судово-експертна установа» Юрченку Є.М., якому доручено проведення експертизи на підставі ухвали від 22.10.2020 року, дозвіл на пошкодження підпису в оригіналі договору позики в межах передбачених атестованими методиками проведення судових експертиз.

Ухвалою суду від 11.05.2021 року поновлено провадження у справі.

В судове засідання сторони не з`явилися. ОСОБА_1 подано клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачем ОСОБА_2 надано суду клопотання із проханням розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. Зазначив, що позиція по справі викладена у відзиві.

Представник третьої особи ОСОБА_3 , адвокат Велічковіч М.П. надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи та її представника. Проти задоволення позову заперечував, наголошував про необхідність визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з його фіктивністю.

Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що 10.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 110 000 грн., що становить 7030,15 доларів США із строком повернення до 01.01.2018 року.

Відповідач позов визнає частково, не погоджується з розміром штрафних санкцій та визнає суму боргу у розмірі 236 657,02 грн.

За клопотання третьої особи 22.10.2020 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова призначено судово-технічну експертизу реквізитів документу по встановленню давності виконання рукописних записів (підписів) в договорі позики від 10.12.2014 року, проведення якої було доручено експертам ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». 15.02.2021 судом надано згоду експерту на пошкодження підпису в оригіналі договору позики.

20.04.2021 року Дзержинським районним судом м. Харкова отримано висновок експерта Юрченко Є.М. за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в ц/с №638/808/20 провадження №2/638/2432/20 від 09.04.2021 № 3107, відповідно до якого давність виконання підписів в договорі позики, датованому 10 грудня 2014 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідає вказаній даті. Підписи в договорі позики, датованому 10 грудня 2014 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконані в період жовтень 2019 року - січень 2020 року.

Отже, давність виконання підписів сторін в договорі позики датованого 10.12.2014 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про передачу відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 110 000 грн., в борг, із зобов`язанням повернути позичені кошти до 01.01.2018 року, не відповідає вказаній в договорі даті.

Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: "Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання".

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, позивач ОСОБА_1 посилається в позовній заяві, що грошові кошти у сумі 110 000 грн. передані ОСОБА_2 , що підтверджується наявним договором позики від 10.12.2014 року.

В той же час, відповідно до висновку експерта № 3107 від 09.04.2021 підписи у договорі позики від 10.12.2014, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконані в період жовтень 2019 року - січень 2020 року, що дає підстави для висновку, що у грудні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписи на договорі не проставляли. Отже даний договір не підтверджує факт передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 110 000 грн.

Із врахуванням вищезазначеного, договір позики від 10.12.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за своєю правовою природою не породжує правовідносин, що могли б виникнути, виходячи з договору позики від 10.12.2014 року.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі N 6-996цс17.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Договір позики від 10.12.2014 року, який є підставою позову ОСОБА_1 не підтверджує факту передачі нею відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 110 000 грн., а відповідачем отримання зазначених коштів від позивача, тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики від 10.12.2014 року слід відмовити.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76ЦПК України).

В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.78 ЦК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат".

На підтвердження понесених третьою особою витрат на правничу допомогу надано копію договору про надання правової допомоги від 27.01.2020 року; копію додаткової угоди від 26.02.2020 року до договору про надання правової допомоги; копію акту наданих послуг від 12.10.2020 року до договору про надання правової допомоги; копію платіжного доручення № 2PL437689 про оплату послуг АО «АртКейс» від 02.03.2020 року на суму 7400 грн. На підтвердження понесених третьою особою витрат на проведення експертизи призначеної у справі надано копію квитанції від 12.03.2021 на суму 30 000 грн. про оплату фізико-хімічної експертизи давності документу у справі № 638/808/20, провадження № 2/638/2432/20.

ОСОБА_1 подано завідомо безпідставний та необґрунтований позов до ОСОБА_2 .. В свою чергу ОСОБА_2 знаючи про ці обставини частково визнав такий позов. Вказані дії позивача та відповідача з урахуванням доказів наявних в матеріалах справи свідчать про зловживання ними процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Відповідно до вимог ст.ст.133,141 ЦПК України суд стягує з позивача на користь третьої особи витрати на правничу допомогу в розмірі 7 400 грн. та витрати на проведення технічної експертизи реквізитів документу в розмірі 30 000 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,133,141,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 10.12.2014 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі 37 400 грн. (тридцять сім тисяч чотириста гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Головуючий: