Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7841/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/7841/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні та визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира, ухвалене 15 січня 2021 року суддею Сингаївським О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19 жовтня 2017 року (т.1 а.с.94-96) просив: встановити факт його ( ОСОБА_1 ) проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 з 2004 року по жовтень 2013 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 та приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , їх спільною сумісною власністю; визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки спірного приміщення майстерні, укладений 08 серпня 2016 року між ОСОБА_2 через уповноважену особу, ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04 березня 2014 року, та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3521; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки вказаного приміщення майстерні, укладений 25 серпня 2016 року між ОСОБА_2 через уповноважену особу, ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04 березня 2014 року, та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3751; визнати за ним право власності на Ѕ частину приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Зазначав, що він на початку 2004 року познайомився із ОСОБА_2 . У подальшому вони почали проживати разом у квартирі, належній відповідачці, за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 , але, для отримання соціальних виплат ОСОБА_2 оформила статус матері-одиночки.

У 2008 році вони придбали в кредит спірну квартиру, договір купівлі-продажу якої оформлено на ім`я ОСОБА_2 . Кредит виплачували зі спільних коштів.

Крім того, 04 березня 2008 року вони придбали спірне приміщення майстерні, яке також оформлено на відповідачку.

Проте, в кінці 2013 року вони вирішили припинити відносини та проживати окремо.

В період з 2004 року по кінець 2013 року вони проживали як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, влаштовували свята, на яких поводились як чоловік та жінка, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, разом відпочивали, відвідували родичів та друзів.

Домовленості про добровільний поділ майна, набутого за час спільного проживання між ними не досягнуто.

У вересні 2017 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 через уповноважену особу ОСОБА_5 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої 04 березня 2014 року, вчинила правочини направленні на відчуження спільно набутого майна без його відома та згоди.

Так, 08 серпня 2016 року та 25 серпня 2016 року між відповідачами укладено договори купівлі-продажу по Ѕ частини спірного приміщення майстерні. Вказані правочини посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В., вважає, що вони вчинені з порушенням норм чинного законодавства України, не направлені на настання реальних наслідків та мають бути визнані недійсними. Окрім того, приміщення майстерні продано за заниженою ціною.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 15 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2004 року по жовтень 2013 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 та приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку вищезазначеної квартири. Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки спірного приміщення майстерні, укладений 08 серпня 2016 року між ОСОБА_2 через уповноважену особу ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04 березня 2014 року, та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3521. Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки вищезазначеного приміщення майстерні, укладений 25 серпня 2016 року між ОСОБА_2 через уповноважену особу ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 04 березня 2014 року, та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3751. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Зазначив, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю чоловіка та жінки з ОСОБА_2 , а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту, про що зазначив Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц та від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16. На його думку, поза увагою суду залишилась надана ОСОБА_2 нотаріально посвідчена заява, у якій позивач, як представник продавця при продажу спірного майна самостійно та добровільно підтвердив ту обставину, що ОСОБА_2 не перебуває у жодних (юридичних/фактичних) шлюбних відносинах, у тому числі з позивачем. Окрім цього, позивач не довів, що придбання спірного майна відбулося внаслідок спільної праці сторін. Натомість, суд не врахував докази, надані стороною відповідачки, про придбання спірного майна за особисті кошти (продаж попередньої квартири, отримання кредиту на придбання спірного майна, погашення його відповідачкою). При цьому позивачем не надано доказів, що ним було надані кошти на придбання майна або він брав участь у погашенні кредиту. Також суд не врахував судової практики у аналогічних правовідносинах, відповідно до якої факт придбання спірного майна в період шлюбу/спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу не є підставою для виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Також, зазначив, що при вирішенні спору про визнання договорів купівлі-продажу спірного майна, суд не з`ясував, за яких обставин відчужено таке майно, не врахував інститут добросовісного набувача та інші необхідні для вирішення цього спору обставини. При цьому суд проігнорував правову позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №523/14489/15-ц.

У відзиві ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 просила залишити її без задоволення, посилаючись на її безпідставність. Вказала, що позивачем надані суду належні докази спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і придбання ними спірного майна за спільні кошти.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнала з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу. Заявила про надання у визначені законодавством строки доказів понесення позивачем витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші її учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року по 2013 рік і визнання спільною сумісною власністю спірного майна, суд першої інстанції виходив з доведеності факту такого проживання та придбання спірного майна під час такого проживання за спільні кошти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки, вирішуючи спір, суд правильно встановив характер правовідносин між сторонами та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив надані сторонами докази та надав їм належну оцінку.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2008 року ОСОБА_2 придбано у Місії Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу (т.1 а.с.19-21).

Також матеріали справи свідчать про те, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/5550/74/131783, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 29333дол. США 50 центів з цільовим використанням - придбання нерухомості, а саме, квартири загальною площею 52,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.153-161 т.1). На виконання боргових зобов`язань кредитного договору, 04 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та Банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 (а.с. 149-152 т.1).

На підтвердження факту спільного проживання позивачем заявлено клопотання про допит в судовому засіданні свідків.

Зокрема, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 з 1998 року та ОСОБА_9 знає як дружину останнього. Вони разом приходили до нього в гості і ОСОБА_10 представляв її як свою дружину. В 2009-2010 роках ОСОБА_11 та ОСОБА_12 разом приходили до нього в магазин меблів де замовляли в свою квартиру меблі. За меблі розраховувався ОСОБА_13 . Згодом замовлені меблі свідок привозив на АДРЕСА_5 , де на той час жив ОСОБА_11 , його дружина ОСОБА_12 та їх дитина, яку позивач називав своїм сином. В квартирі були як чоловічі речі так і жіночі. Свідок впевнений, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проживали як чоловік і дружина однією сім`єю. Про те, що вони припинили жити разом свідок дізнався 1-2 роки назад. За домовленістю з ОСОБА_14 , на базі останнього по АДРЕСА_2 , він певний період часу ставив свій автобус. Свідок впізнав на фотокартках, копії яких долучені до матеріалів справи, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх дитину.

Свідок ОСОБА_17 показав, що ОСОБА_15 знає близько 10 років. В 2009-2010 роках він допомагав ОСОБА_10 робити ремонт в його квартирі, зокрема клеїти шпалери в дитячій кімнаті. ОСОБА_11 забирав його з дому і привозив на квартиру, де їх зустрічала його дружина ОСОБА_18 . У свідка склалося враження, що ОСОБА_11 , ОСОБА_18 та їх дитина живуть разом як одна сім`я.

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що ОСОБА_15 знає, оскільки ходив до нього в церкву. ОСОБА_16 знає з 2004 року, коли ОСОБА_11 представив її як свою дружину. Довгий час вони товаришували і в 2007 році ОСОБА_20 стала хрещеною матір`ю його сина. Згодом ОСОБА_10 та ОСОБА_21 придбали квартиру в будинку по АДРЕСА_5 , а до цього жили на АДРЕСА_6 . Весь цей час вони жили як подружжя, разом святкували всі свята та разом ходили в гості, купували меблі та вирішували всі питання. Свідок впевнений, що ОСОБА_11 постійно ночував з ОСОБА_22 , оскільки коли у ОСОБА_15 не було машини, він забирав його з дому і підвозив на роботу. Їх спільний син ОСОБА_23 називав ОСОБА_15 батьком. Свідок впізнав на фотокартках, копії яких долучені до матеріалів справи, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх дитину ОСОБА_23 .

Свідок ОСОБА_24 показав, що знає ОСОБА_15 з 1999-2000 років. ОСОБА_2 знає як його дружину з 2004 або 2005 року. Вони жили в будинку АДРЕСА_6 . Спілкувався з ними майже кожен день. Згодом ОСОБА_10 та ОСОБА_21 купили іншу квартиру, де прожили спільно до 2013 року. Свідок впевнений, що вони жили як подружжя, оскільки мали спільний побут (спільна шафа, холодильник та інше). Від шлюбу мали сина ОСОБА_23 , який називав ОСОБА_15 своїм батьком. Свідок впізнав на фотокартках, копії яких долучені до матеріалів справи, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх дитину ОСОБА_23 .

Свідок ОСОБА_25 показав, що ОСОБА_1 знає з 1978 року. З ОСОБА_22 знайомий з 2004 року. Йому відомо, що ОСОБА_11 і ОСОБА_12 спільно проживали та в 2006 році у них народився спільний син. Вони спільно проживали як чоловік і дружина, спільно проводили весь час, мали спільний бюджет, разом їздили на відпочинок до моря, разом придбали техніку, зокрема пилосос, мікрохвильову піч, тощо. Свідок декілька раз залишався у них ночувати, і знає, що ОСОБА_11 спав з ОСОБА_22 в одній кімнаті.

Свідок ОСОБА_26 показав, що знає ОСОБА_15 з 2000 року. ОСОБА_21 знає приблизно з 2005 року як дружину ОСОБА_27 та ОСОБА_10 проживали однією сім`єю в квартирі по АДРЕСА_5 . Згодом він став хрещеним батьком їх сина. У свій час він був власником бази, яку подарував церкві, де настоятелем був

ОСОБА_1 судовому засіданні вищевказаним свідкам для огляду було надано копії фотографій, оглянувши які свідки підтвердили, що на них зображені позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_23 . Дані фотографії судом були долучені до матеріалів справи за клопотанням позивача (а.с. 174-177 т.1).

Окрім того, з копій свідоцтв «Таинства крещения и миропомазания», «восприемниками» вбачається, що хрещеними батьками ОСОБА_28 були ОСОБА_29 та ОСОБА_2 , а хрещеними батьками ОСОБА_6 були ОСОБА_30 та ОСОБА_26 , що, як правильно зазначив суд першої інстанції, також підтверджує той факт, що зазначені особи, як свідки, мають тісні, дружні стосунки з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і обізнаність про їх особисте життя, зокрема спільне проживання як чоловіка та дружини (а.с.221, 234 т.1),

Зі змісту довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 15 квітня 2006 року №101 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_31 (а.с.147, 171 т.1). Батьком дитини зі слів матері ОСОБА_2 , відповідно до ст. 135 СК України, записано - ОСОБА_32 . Відповідачка в судові засіданні не з`являлась, не заперечувала, що позивач не є батьком дитини, відзив на позовну заяву не подала, не спростувала доводи позивача про його батьківство.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц (провадження №61-38901св18) вказав, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Оцінивши показання свідків та надані позивачем докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2004 року по 2013 рік проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільний побут, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі №6-2253цс15.

Установивши, що з 2004 року по жовтень 2013 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, суд першої інстанції обґрунтовано визнав придбану квартиру і приміщення майстерні їх спільною сумісною власністю та визнав за ними рівні частки у цьому майні.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно було придбане за особисті кошти відповідачки від продажу належної їй квартири та те, що отриманий кредит був погашений особисто нею, а позивач участі у цьому не приймав, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачкою суду надано не було. Остання не довела, що спірне майно є її особистою власністю та не спростувала презумпцію спільності майна, набутого під час фактичних шлюбних стосунків.

Окрім того, матеріали справи містять докази, які свідчать про те, що в період придбання сторонами спірного майна позивач у 2008-2009 роках здійснював підприємницьку діяльність, а тому мав достатній дохід для придбання такого майна, що підтверджується звітами суб`єкта малого підприємства-фізичної особи-платника єдиного податку (а.с. 180-181 т.1).

На спростування доводів позивача, пояснень свідків, представником відповідачки в судовому засіданні була надана копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 04 березня 2008 року, в якій остання, у зв`язку з укладенням нею з Місією Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату договору купівлі-продажу приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за яким вона виступала набувачем нерухомого майна, повідомляла, що на момент укладання договору купівлі-продажу в зареєстрованому шлюбі та в фактичних шлюбних відносинах з позивачем не перебувала і не перебуває на даний час (а.с.71 т.2).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що до даного доказу слід віднестись критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що керівником Місії Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату, яка була продавцем за договором купівлі-продажу, на той час був ОСОБА_1 (а.с. 61-64 т.2), який проживав однією сім`єю із ОСОБА_2 , що перешкоджало б нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажу, а тому нотаріусу відповідачкою була подана зазначена заява.

Крім того, така заява не спростовує обставин, які встановлені судом.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц та від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також підстави звернення до суду, нормативно-правове регулювання, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Також, є безпідставним посилання відповідачки на правову позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №523/14489/15-ц, оскільки даною ухвалою вирішувалося питання про прийняття до розгляду відповідної справи, а касаційна скарга по суті не вирішувалася.

Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 23 травня 2020 року у справі №686/8440/16-ц (провадження №61-15699св19) зазначив, що чинне законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права та обов`язки.

Також судом встановлено, що 08 серпня 2016 року між ОСОБА_2 через уповноважену особу ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04 березня 2014 року, і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщення майстерні, літ.«В», загальною площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3521 (а.с. 85-87 т.1).

25 серпня 2016 року ОСОБА_2 через уповноважену особу ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04 березня 2014 року, і ОСОБА_3 також було укладено договір купівлі-продажу іншої Ѕ частки приміщення майстерні, літ.«В», загальною площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3751 (а.с.89-90 т.1).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Статтею 68 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частинами 1, 3 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо не дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог щодо визнання недійсними оспорюваних договорів, оскільки спірне майно було відчужене відповідачкою за відплатними договорами без згоди позивача, всупереч наведеним положенням ст.65 СК України, тобто, воно вибуло з володіння співвласника ОСОБА_1 не з його волі.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні спору про визнання договорів купівлі-продажу спірного майна, суд не з`ясував, за яких обставин відчужено таке майно, не врахував інститут добросовісного набувача та інші необхідні для вирішення цього спору обставини є безпідставними.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює, а тому рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 15 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 24 вересня 2021 року.