ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5834/21 Справа № 173/2237/20 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2021 року та додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця") про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що 18 березня 2020 року ОСОБА_2 , керуючи вантажним електропотягом №3711, здійснив наїзд на її батька, пішохода ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих травм загинув.

Зазначала, що за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000214 та розпочато досудове розслідування, яким встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала від наїзду потягом. 31 серпня 2020 року кримінальне провадження було закрите.

Вказувала, що потяг, який здійснив наїзд на ОСОБА_3 , перебуває на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо «Нижньодніпровськ-Вузол» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом АТ «Укрзалізниця», машиніст вказаного потягу, який керував ним в момент наїзду, перебуває в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця».

Посилаючись на те, що в результаті наїзду на її батька та його смерті їй спричинена моральна шкода, оскільки вона втратила близьку людину, її та загиблого батька об`єднував спільний побут, раніше в неї померла мати, а тому просила суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» 200 000 грн. у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди спричиненої смерті особи. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Додатковим рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року стягнуто з відповідача 5 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та додаткове рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що, з урахуванням ступеню вини потерпілого, грубої необережності, а не простої необачності, є підстави для відмови у відшкодуванні шкоди. Смерть ОСОБА_3 наступила внаслідок порушення ним п.2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 березня 2020 року ОСОБА_2 керуючи вантажним електропотягом №3711 сполучення «Кам`янське-Верхівцеве», наближаючись до залізничної станції «Верхньодніпровськ» у сел.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, за 150 м побачив лежачого на пішохідному переході та залізничній колії чоловіка, яким виявився ОСОБА_3 , який подавав ознаки життя, після чого машиніст ОСОБА_2 застосував екстрене гальмування, але в силу обставин, які не залежали від його волі, здійснив наїзд на пішохода, від чого миттєво настала смерть.

18 березня 2020 року за фактом цієї події були внесені відомості до ЄРДР за №0000214 та розпочате досудове розслідування.

Досудовим розслідуванням було встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала від наїзду потягом. Інших тілесних ушкоджень у нього на тілі не було виявлено, також не було виявлено етилового спирту в крові.

Постановою слідчого Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 31 серпня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000214, було закрите, що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження.

Потяг, який здійснив наїзд на ОСОБА_3 , перебуває на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо «Нижньодніпровськ-Вузол» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». Машиніст вказаного потягу, який керував ним в момент наїзду, перебуває в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», а тому останній є належним відповідачем у справі, оскільки є володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті наїзду електропотягу на батька позивача, що мало наслідком спричинення йому смерті, позивачці була спричинена моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для неї людини, яка підлягає до відшкодування з врахуванням обставин вказаної у справи у розмірі 100 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР.

За правилами частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Щодо обставин заподіяння шкоди, то слід вказати на те, що передчасна втрата батька для будь-якої людини при наявності життєвих зв`язків між ними однозначно спричиняє моральні страждання, що мало місце і у даному випадку чого відповідачем фактично не оспорювалось та не спростовано.

Аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір визначений судом першої інстанції для відшкодування моральної шкоди позивачу визначений правильно та не підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для повної відмови у відшкодуванні моральної шкоди не можуть бути прийняті до уваги.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для скасування додаткового рішення, яким було стягнуто витрати на адвоката у розмірі 5 000 грн., відхиляються, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви суду надано: копію додатку №2 до договору про надання професійної правничої допомоги, в якому зазначено, що розмір послуг адвокатського об`єднання з надання професійної правничої допомоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , складає 1 000 грн. за одну годину, наданий детальний опис робіт виконаних адвокатом з зазначенням виду правової допомоги, часу на його здійснення та вартості виконаної роботи.

Також суду надана квитанція на суму 10 000.00 грн. на оплату виконаних робіт за надання правової допомоги. В наданому описі зазначений затрачений час на проведення відповідного виду роботи та сума до сплати, проте не зазначено тарифу.

З урахуванням пропорційності понесених судових витрат відносно предмета спору, ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог частково, суд дійшов висновку про задоволення вимоги про відшкодування відповідачем позивачеві понесених судових витрат за надання правової допомоги частково у розмірі 5 000 грн.

Колегія суддів вважає, що позивачем належним чином доведено розмір витрат на правничу допомогу адвоката, оскільки на підтвердження реальності витрат на адвоката позивачем надано документи, що підтверджують їх фактичну сплату.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2021 року та додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.