Провадження № 2/344/1256/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Герлан Н.В.,

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за ремонт квартири,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 15/01/2019 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Рішенням від 07/10/2020 шлюб розірвано. 02/07/2016 позивач знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання та познайомився з відповідачкою ОСОБА_3 в 2017 році відповідачка ОСОБА_3 запропонувала позивачу проживати разом в належній відповідачам квартирі. Позивач здійснив косметичні ремонтні роботи в квартирі, змінив вікна, купив меблі і техніку. В 2020 році відповідач ОСОБА_3 заборонила позивачу відвідувати квартиру. На вимогу позивача повернути грошові кошти за ремонт квартири відмовила. Тому позивач просив суд стягнути з відповідачів 45326 гривень витрачених на ремонт квартири.

В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що переїхав жити до відповідачки, квартира потребувала косметичного ремонту, позивач запропонував зробити ремонт, замовив двері, заплатив за них завдаток, в наступному купив бойлер, працював адміністратором в букмекерській конторі, замінив балконні рами, півтора місяця робив ремонт, 32000 гривень заплатив за вікна, реставрував двері, поклеїв обої, після ремонту був змушений піти; ставив вікна і сину відповідачки, сплачував борг за квартиру.

В судовому засіданні відповідач надала перед судом пояснення про те, що з вересня 2017 позивач проживав у неї, відповідачка хотіла нову квартиру і мала гроші на неї від продажу земельної ділянки; відповідач переконав зробити ремонт, а не купувати нову квартиру; відповідач допомагала позивачу виконувати окремі роботи по ремонту, інша відповідачка тоді не проживала з ними. Однак в наступному позивач почав погано ставитись до відповідачки, хамити через переїзд доньки, позивач почав заподіювати тілесні ушкодження і тому вирішила припинити спільно з ним проживати. Під час проживання давала позивачу грошові кошти на купівлю побутових речей, будівельних матеріалів та металоконструкцій. Позивач категорично заперечував проти залучення майстрів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 надала перед судом пояснення про те, що жила зі своїм чоловіком, але переїхала від нього за місцем проживання своєї матері ОСОБА_3 ; в той час позивач переконував відповідачку зробити косметичний ремонт квартири; умови проживання були задовільні; позивач конфліктував через сприяння ОСОБА_3 у допомозі ОСОБА_7 в догляді за дитиною; провести ремонт і змінити віконні конструкції було особистим бажанням позивача; всі роботи робили спільно позивач та відповідачі, будівельні товари купувала ОСОБА_3 .

Відповідачі подали суду письмовий відзив на позов, в якому визнали обставину шлюбу позивача та відповідача, належності квартири в частках відповідачам, але заперечили інші обставини; відповідач мала намір продати квартиру в стані, в якому вона перебувала, однак позивач переконав її залишити квартиру та спільно проживати та умовляв зробити ремонт; відповідач зробила ремонт за свої грошові кошти; метало-пластикові конструкції встановила за власний кошт; грошові кошти на віконні конструкції надала позивачу, який їх придбав і лише зазначив своє ім?я в рахунку; встановила бойлер; позивач проживав в квартирі відповідача і не витрачав грошові кошти на її утримання; з грудня 2019 позивач не працював; з червня 2020 позивач розпочав конфлікти, вдарив відповідачку, через що відповідач висунула йому вимогу залишити житло; 20/08/2020 позивач самостійно залишив житло, а 21/08/2020 повернувся і почав погрожувати; надані позивачем чеки не про придбання майна для квартири відповідачів; товарні чеки не містять інформації, хто їх оформив. Також відповідачі просили суд застосувати позовну давність.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб № НОМЕР_1 позивач та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 15/01/2019.

Відповідно до інформації № 225168013 квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за відповідачами.

Відповідно до рахунку від 07/06/2018 позивач придбав метало-пластикові конструкції на суму 32000 гривень.

Відповідно до чеку від 31/08/2016 сплачено 1285 гривень за міні ролети.

Відповідно до товарного чеку від 15/03/2017 сплачено 495 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 17/03/2017 сплачено 1084 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 10/04/2018 сплачено 2650 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 22/03/2018 сплачено 1050 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 14/04/2018 сплачено 304 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 12/04/2017 сплачено 850 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 17/04/2018 сплачено 1424 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 14/04/2018 сплачено 304 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 25/06/2019 сплачено 3500 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до товарного чеку від 20/04/2019 сплачено 380 гривень за будівельні матеріали і побутові товари.

Відповідно до запису в паспорті від 25/05/2020 позивача зареєстровано у відповідача.

28/09/2017 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . За поясненням відповідача за результатами продажу земельної ділянки відповідач отримала грошові кошти, які використала для придбання будівельних товарів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07/10/2020 шлюб ОСОБА_3 та позивача розірвано.

Відповідач надала суду копії інших платіжних документів, які перебувають у неї для підтвердження обставини, що вона їх утримує, а їх видано без зазначення імені покупця.

В якості підстави позов позивач зазначив ч. 3 та ч. 4 ст. 390 ЦК України.

Так ст. 390 ЦК України регулює відносини розрахунків при витребуванні майна із чужого незаконного володіння.

Однак позивачем не обґрунтовано перед судом встановлення в ст. 390 ЦК України правових підстав для його позову.

При цьому в ст. 390 ЦК України регулюються інші за видом відносини ніж ті, що склались між позивачем та відповідачами.

Положення ч. 3, ч. 4 ст. 390 ЦК України не підлягають до застосування до спірних відносин і по будь-якій аналогії, що встановлені в ЦК України.

Разом з цим позивачем не обґрунтовано в позові і застосування ч. 3, ч. 4 ст. 390 ЦК України до спірних відносин і по аналогії.

Крім цього позивачем не обґрунтовано застосування до спірних відносин і положення ст. 22 ЦК України.

Так відповідачами не було завдано будь-яких збитків майну позивача, не було пошкоджено ними і будь-яке майно позивача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 надала перед судом пояснення про те, що саме ініціативою позивача було проведення косметичних ремонтних робіт в квартирі відповідачів. При цьому витрати на ремонт житла відповідачів здійснено саме відповідачкою ОСОБА_3 , яка надавала грошові кошти позивачу. Вкладом позивача в поточний ремонт було виконання ним особисто відповідних робіт.

Разом з цим позивач не просив суд про стягнення з відповідачів компенсації вартості, виконаної позивачем роботи, а пред?явив до відповідачів позов про стягнення грошових коштів, витрачених на придбання будівельних матеріалів та віконних конструкцій.

Однак в наданих позивачем платіжних документах не зазначено на придбання позивачем спірних товарів саме за його особисті грошові кошти.

Відповідачка надала суду копії інших платіжних документів для встановлення обставини, що і у неї є документи такого ж характеру про придбання будівельних матеріалів, за єдиною відмінністю, що документи, які утримує позивач є тими, які він раніше зберіг для своєї мети, а грошові кошти на придбання відповідних товарів надано відповідачкою.

При цьому позивачем зазначено в позові, що ним і відповідачкою ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, а тому отримувані ними доходи та витрати, що здійснювались в інтересах їх сім?ї належать їм на праві спільної сумісної власності.

Отже будучи членами сім?ї та здійснюючи витрати та роботи в інтересах своєї сім?ї позивач та відповідачка ОСОБА_3 діяли спільно для забезпечення їх особистих потреб, а не для потреб відповідачів.

Тому до спірних відносин не підлягає застосуванню і положення ст. 1214 ЦК України, яку позивачем вказано в якості підстави звернення до суду в його позові.

Так відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є майно, а не фізичні роботи позивача по дому чи зі здійснення косметичного ремонту житла, в якому він проживає. При цьому позивачем не надано суду доказу, що ним погоджено з відповідачкою ОСОБА_3 здійснення ремонтних робіт за її особисту оплату та на підставі їх з відповідачкою договору.

Так само позивачем не доведено і обставину, що зобов?язання з оплати будівельних товарів виникло у двох відповідачів на підставі домовленості позивача з відповідачкою ОСОБА_3 .

Крім цього в ч. 1 ст. 62 СК України вказано, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ч. 2 ст. 62 СК України вказано, що, якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак позивачем не доведено обставини, що він своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним.

Відповідачі категорично заперечили, що позивач використав для купівлі будівельних матеріалів особисті грошові кошти.

Позивачем не спростовано відповідні пояснення відповідачів та не доведено поза розумним сумнівом, що будівельні товари придбано ним за особисті грошові кошти.

Крім цього в ч. 2 ст. 62 СК України вказано, що у разі вчинення дій, що зазначені у відповідній правовій нормі, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути визнано саме дохід від цього, а не безпосередньо майно іншого з подружжя.

Так Велика Палата ВС в постанові №917/1739/17 в п. 85 вказала, що «…При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові ВП ВС від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові КЦС від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц).

Таким чином позов позбавлено будь-яких правових підстав. Так само пояснення позивача про придбання ним спірних будівельних товарів та майна спростовуються поясненнями відповідачки ОСОБА_3 про те, що будівельні товари та віконні конструкції придбано саме за її грошові кошти та поясненнями відповідачки ОСОБА_9 .

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

У рішенні у справі «Чопенко проти України» (п.62) ЄСПЛ повторно наголосив, що саме національні органи, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства. Проте суд повинен перевірити, чи спосіб, в який тлумачиться та застосовується національне законодавство, породжує наслідки, що відповідають принципам конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики ЄСПЛ (див. пп.190, 191 рішення у справі «Scordino v. Italy (№1)»).

Однак національним законодавством не гарантовано право одного подружжя вимагати від іншого подружжя оплатити виконання задуманих відповідачем робіт як це здійснюється на підставі загальної договірної форми договору підряду.

Позивач не надав суду доказів того, що позивач та відповідач ОСОБА_3 до виконання позивачем робіт домовились про їх оплату відповідачкою або відповідачами.

Своє право вимоги позивач пов?язав з виконанням робіт, що замовляються на підставі договору підряду, а обов?язок відповідачів позивач пов?язав з належністю ним речових прав.

Не доведено позивачем і набуття відповідачами майна без належної на те правової підстави, або підстави яка в наступному відпала, оскільки роботи з ремонту квартири і товари для такого ремонту придбано в шлюбі та для інтересу сім?ї позивача та відповідачки, позивач та відповідачка користувались відповідною квартирою для інтересів їх сім?ї, вимога відповідачки про розірвання шлюбу оголошена нею не з причини завершення ремонтних робіт, а у зв?язку з використанням позивачем сили щодо відповідачки та через започатковані ним конфлікти.

Крім цього відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, законодавством визначено засіб доказування обставини передання майна (грошей, речі, майнового права тощо), а також встановлено, що обставина вчинення дії, з якою відповідно до ст. 202 ЦК України закон пов`язує виникнення, зміну або припинення права не може бути встановлена показаннями свідка.

Отже клопотання сторін про порушення порядку встановлення обставин в супереч встановленій законом забороні здійснювати такі дії у відповідний спосіб та встановлення законом правового наслідку порушення відповідної заборони у формі визнання доказів недопустимими, спрямовано сторонами на порушення процесуального закону та не забезпечується судом.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за ремонт квартири, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.