ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року

м. Харків

справа №646/6878/20

провадження № 22-ц/818/2998/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Кругової С.С.

учасники справи :

позивач - КП «Харківські теплові мережі»,

відповідачі - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - в особі представника Лещенка Сергія Олександровича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року, постановлене суддею Білінською О.В.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року КП «ХТМ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення в розмірі 79122,08 грн., а також просив стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2102 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає ОСОБА_1 , якому надаються послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання згідно Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-ІV від 24.06.2004 року та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Проте, обов`язку щодо повної та своєчасної сплати за надані послуги відповідач не здійснює, що призвело до утворення заборгованості за період з 01 грудня 2012 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 79122,08 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 44149,94 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» інфляційні витрати в розмірі 2318, 50 грн., 3% річних в розмірі 3498,69 грн., а всього в розмірі 49967,13 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» суму судового збору 1324,26 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що будь-яких правочинів щодо надання йому послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, також вказує, що судом не враховано відсутності розрахунку заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу з боку відповідачів не надходив.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач зареєстрований та мешкає в квартирі АДРЕСА_1 , з централізованою системою теплопостачання, яке здійснює КП Харківські теплові мережі.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.11.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка 18.12.2013 року знята з реєстрації місця проживання, ОСОБА_3 , яка 18.12.2013 року знята з реєстрації місця проживання.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18.11.2020 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 07.11.2007 року.

Як вбачається з відомості нарахувань та сплати за теплову енергію з урахуванням періоду платежу, відповідач є споживачем послуг теплової енергії.

За адресою: АДРЕСА_1 , КП «ХТМ» надаються послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, згідно з Тарифами, встановленими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Судом також встановлено, що 16.12.2019 року КП «ХТМ» в особі представника звернулось до Червонозаводського районного суду м.Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача, однак ухвалою суду від 17.12.2019 року заявнику відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Крім того, письмового договору між сторонами з надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вказаною адресою надання таких послуг між сторонами укладено не було.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем надавались відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, який отримував вказані послуги і користувався ними, у відповідача виник обов`язок оплатити ці послуги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України "Про жилово-комунальні послуги", який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні), управитель та виконавці комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №461/12597/15-ц, від 09 серпня 2019 року №459/3958/15-ц).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що позивач не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження фактичного користування послугами постачання гарячої води та послуг опалення, однак колегія суддів не погоджується із твердженням апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до п. п. 1, 6, 9 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. п. 1, 5, 8 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність, безперервність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт.

Водночас факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (на це звертає увагу Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №640/18143/16-ц).

Так, ст. 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV передбачає, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред`явленої претензії. У разі встановлення за результатами аналізу факту погіршення нормованих показників якості води, витрати споживача, які він здійснив при оплаті вартості проведення аналізу води, підлягають компенсації за рахунок виконавця/виробника.

Нормою ст. 27 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII встановлено, що у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача. Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості. У разі проведення перевірки якості наданих послуг з централізованого водопостачання, централізованого постачання гарячої води або постачання природного газу споживач має право здійснити забір проб. Інформація про забір проб включається до акта-претензії. У разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом. Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) протягом п`яти робочих днів вирішує питання щодо задоволення вимог, викладених в акті-претензії, або видає (надсилає) споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії. У разі ненадання виконавцем (управителем) відповіді в установлений строк претензії споживача вважаються визнаними таким виконавцем (управителем).

У своїй постанові від 07 лютого 2018 року у справі №521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії.

А тому, оскільки КП "Харківські теплові мережі" надавались ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, який отримував вказані послуги і користувався ними, у відповідача виник обов`язок оплатити ці послуги.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачу не були надані послуги КП "Харківські теплові мережі" чи надані неналежним чином (звернення з претензіями, скаргами).

Також відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що він оспорював тарифи, на підставі яких обраховувалась вартість послуг.

Позивачем здійснено розрахунок заборгованості за період з 01.12.2012 року по 31.10.2020 року, який, згідно наданого разом з позовною заявою розрахунку, складає 73304,89 грн.

З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем своєчасно не здійснювались щомісячні платежі. Більше того, з наданого розрахунку вбачається, що починаючи з грудня 2013 року за користування послугами позивача жодного разу не здійснювалась оплата.

Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять контррозрахунку відповідача на спростування розрахунку заборгованості позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що встановлено ст. 610 ЦК України.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зі змісту ч. 1 ст.625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку заборгованості вбачається, що за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачам нараховано заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 73304,89 грн., три відсотки річних в сумі 2318,50 грн., інфляційні витрати в сумі 3498,69 грн.

Матеріали справи містять дані про те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Законодавством передбачено два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з 01.12.2012 року по 31.10.2020 року. Позов про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги до суду надійшов 18.11.2020 року.

Враховуючи, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволені позову та відповідач звернувся до суду із такою заявою, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанці дійшов вірного висновку, що в частині позовних вимог слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а саме з 01.12.2012 року по 30.10.2017 рік.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 49967,13 грн., яка складається з суми заборгованості за період з 01.11.2017 року по 31.10.2020 року 44149,94 грн., три відсотки річних - 2318,50 грн., інфляційні витрати - 3498,69 грн.

Відповідач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК Україниоскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

С.С. Кругова