Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

21.09.2021 Справа №607/9348/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

у складі: головуючого судді Грицай К.М.,

за участі секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщеннямза адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 у вказаній квартирі не проживає понад 3 роки, оскільки проживає і працює закордоном, а її неповнолітній син ОСОБА_4 у належній позивачу квартирі ніколи не проживав, лише був зареєстрований, останній проживає із своїм батьком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг відповідачіне беруть, у зв`язку з чим у позивача виникла заборгованість по сплаті комунальних послуг. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 31 травня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Багрій Б.Є. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та не заперечила щодо заочного розгляду справи.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відзиву на позов від відповідачів не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та йогопредставник не заперечили проти такого вирішення справи, відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

СвідкиОСОБА_9 та ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснили, що відповідачі не проживають у квартирі позивача понад три роки, їх особистих речей в квартирі немає. Позивач не чинить відповідачам перешкод у користуванні житлом, ОСОБА_3 проживає закордоном, а її син ОСОБА_4 проживає із своїм батьком ОСОБА_6 .

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16685775 від 24.01.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_1 є власником 1/6 частки вищезазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину № 6-147, виданого 24.01.2014 року державним нотаріусом Нечай Л.С. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 110195603 від 10.01.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 102 виданого приватним нотаріусом Фіголь Н.Б. 10.01.2018 року.

Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 виданий 29.01.2014 року ТОВ «Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації`ОСОБА_1Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 12.01.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стануТернопільської міської ради.

Як вбачається з повідомлення Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 1509/28-03 від 26.08.2021 року та будинкової книги для прописки громадян, які проживають в квартирі АДРЕСА_1 , відповідачі зареєстровані за вказаною адресою - ОСОБА_3 з 26.07.2000 року, а ОСОБА_4 з 11.01.2018 року.

Поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в судовому засіданні підтверджено, відсутність відповідачівпонад 3 роки у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У відповідності до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі понад один рік. Будь-яких доказів про поважність причин відсутності відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі чи наявності перешкод у користуванні житлом суду надано не було.

Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання.

Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Неповнолітній відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в квартирі АДРЕСА_1 , не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_4 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_10 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, підстав для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою не має.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрованау спірній квартирі, однак більше одного року там проживає, не несе витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що призводить до порушення прав позивача на користування та розпорядження своїм майном, а тому його право підлягає поновленню шляхом задоволення позову в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування спірною квартирою.

Крім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 908,00 грн. понесених судових витрат із сплати судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст. 64, 150, 155, 156 ЖК УРСР, ст. 29,391, 405 ЦК України, ст. 160 СК України, ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 .

Повний текст судового рішення складений 27 вересня 2021 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай