Справа № 758/8421/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Рибалки Ю. В. ,

при секретарі - Кужелєвій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кукутя Віталія Йосиповича на рішення та зобов`язання вчинити дії державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В.Й. звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телявського Анатолія Миколайовича від 18.12.2015 про закриття виконавчого провадження № 41424032 на підставі п.2 ч.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» і зобов`язати державного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича або іншу посадову особу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення закону та прав ОСОБА_1 , винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 41424032 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (скасування рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ), у якій зазначити про зняття арешту з належного ОСОБА_1 майна, скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення, а також провести необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу матеріали вищевказаної заяви передані для розгляду судді Рибалці Ю.В.

У скарзі вказується, що вироком Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 27767066), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 6 серпня 2013 року, у кримінальній справі №1-146/11був задоволений цивільний позов ВАТ «Київспецтранс» (далі по тексту-Товариство) і стягнуто зі скаржника на користь Товариства завдану суму матеріальної шкоди в розмірі 232757, 10 грн.

На виконання вироку 10.09.2013 р. судом першої інстанції виданий виконавчий лист щодо стягнення коштів згідно з цивільним позовом, який 08.01.2014 р. був поданий до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту РВДВС) і постановою державного виконавця Телявського А.М. від 13.01.2014 року було відкрите виконавче провадження № 41424032 з його виконання.

Цього ж дня державний виконавець виніс постанову про арешт майна скаржника і вніс зазначені відомості до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2014 року вирок Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 6 серпня 2013 року були скасовані в повному обсязі, зокрема і щодо задоволення цивільного позову, а справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою державного виконавця Телявського А.М. від 18.12.2015 р. виконавче провадження було закрите на підставі п.2 ч.4 ст.47 Закону Украни «Про виконавче провадження» і виконавчий лист повернутий стягувачеві.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 24.04.2017 року кримінальна справа №1-146/11 щодо скаржника закрита на підставі ст. 5 КК України, ст.ст.6 ч.1, п.2, 273, 282, 296 КПК України (в редакції 1960 р.), арешт зі всього майна знятий.

Питання цивільного позову ВАТ «Київспецтранс» не розглядалося і питання про стягнення зі скаржника боргу в сумі 232757,10 грн. не вирішувалося в порядку цивільного судочинства.

Скаржник пояснив, що 21.06.2019 року звернувся із письмовою заявою до РВДВС про скасування арешту майна, надавши копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2014 року та Постанови Подільського районного суду м. Києва від 24.04.2017 року.

Листом за №15367/3 від 26.06.2019 року за підписом начальника відділу Попович Я.В. йому у цьому було відмовлено з тих підстав, що постановою Подільського районного суду м. Києва від 24.04.2017 не скасовано постанову державного виконавця про накладення арешту на майно від 13.01.2014 та не надано жодного судового рішення за яким скасовано виконавчий лист, який перебував на виконанні у Відділі.

Скаржник стверджує, що не був обізнаний про отримання і подання Товариством виконавчого листа до виконавчої служби, оскільки не отримував копію постанови про відкриття виконавчого провадження. Також він не отримував копію постанови від 18.12.2015 року про закриття виконавчого провадження. Про зазначене скаржнику стало відомо лише 21.06.2019 року при зверненні до РВДВС для встановлення причин накладення арешту на належне йому майно і отримання витягу зі спеціального підрозділу виконавчих проваджень.

Представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності скаржника та його, як його представника. Державний виконавець Телявський Анатолій Миколайович в судове засідання не з`явився, відзив на скаргу не надав.

Дослідивши матеріали скарги, суд вважає, скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконання вироку Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року судом першої інстанції 10.09.2013 р. виданий виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Київспецтранс» суми матеріальної шкоди в розмірі 232757, 10 грн., який 08.01.2014 р. був поданий до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві і постановою державного виконавця цього відділу Телявського А.М. від 13.01.2014 р. було відкрите виконавче провадження № 41424032 з його виконання.

Цього ж дня державний виконавець виніс постанову про арешт майна скаржника і вніс зазначені відомості до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2014 року вирок Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 6 серпня 2013 року були скасовані в повному обсязі, зокрема і щодо задоволення цивільного позову, а справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 24.04.2017 р. кримінальна справа №1-146/11 щодо скаржника закрита на підставі ст. 5 КК України, ст.ст.6 ч.1, п.2, 273, 282, 296 КПК України (в редакції 1960 р.), арешт зі всього майна знятий.

Постановою державного виконавця Телявського А.М. від 18.12.2015 р. виконавче провадження було закрите на підставі п.2 ч.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» і виконавчий лист повернутий стягувачеві, однак арешт з належного йому майна, накладений постановою державного виконавця Телявського А.М. від 13.01.2014 року не знятий, що обмежує його право користування та розпорядження арештованим майном.

Діяльність державного виконавця по виконанню виконавчих документів на період вчинення цих дій регулювалася Законом України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 2677-VI ( 2677-17 ) від 04.11.2010 з відповідними змінами на конкретну дату вчинення дій чи винесення постанов (далі по тексту-Закон).

Згідно з п.4 ч.1 ст.49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає

виконанню.

Частини 2 та 3 ст.49 Закону визначають, що у випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований і її копія у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до ст.50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду,винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття

арешту, накладеного на майно.

Частиною 1 ст.31 Закону передбачено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі-документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З аналізу наведених норм права вбачається, що постанова державного виконавця від 18.12.2015 про закінчення виконавчого провадження на підставі п.2 ч.4 ст.47 не відповідає вимогам Закону, оскільки з дати скасування судом касаційної інстанції (11.02.2014) рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ (вирок Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року), виконавче провадження підлягало закінченню виключно на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону, а не з інших підстав.

Аналогічно дії державного виконавця по закінченню виконавчого провадження регулюються і Законом України «Про виконавче провадження» в чинній редакції.

Зокрема п.5 ч.1 ст. 39 Законом України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

У відповідності до ч.2 та 3 цієї ж статті постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини, і у випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-19 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Стаття 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У зв`язку з тим, що судове рішення, на підставі якого був виданий виконавчий лист, скасоване, виконавчий лист не повинен виконуватися, а державним виконавцем повинні були вчинятися дії, передбачені п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (п.5 ч.1 ст.39) у порядку визначеному ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (ст.40).

Як вбачається із вищенаведеного, дії та постанова державного виконавця від 18.12.2015 є такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки в результаті таких дій та винесенням постанови порушується право щодо розпорядження належним скаржнику майном. Відтак така постанова повинна бути скасована як незаконна.

Державним виконавцем Телявським А.М. не надано до суду докази на спростування доводів скаржника щодо ненадіслання йому із супровідними листами рекомендованим листом з повідомленням про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.01.2014 та про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 Закону від 18.12.2015, відтак заслуговують на увагу ці твердження скаржника.

Виходячи з наведених приписів закону постанова державного виконавця Телявського А.М. від 18.12.2015 підлягає визнанню незаконною і скасуванню із зобов`язанням його або іншої посадової особи Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення закону та прав ОСОБА_1 , винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 41424032 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», у якій зазначити про зняття арешту з належного ОСОБА_1 майна, скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення, а також провести необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень , або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

05 жовтня 2016 року набрали чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Цивільний позов пред`явлено в кримінальній справі № 1-146/11, яка розслідувалася і розглядалася судом у відповідності до КПК України 1960 року, та задоволено вироком Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року.

Ст.28 КПК України в редакції 1960 року визначено, що особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред`явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальній справі, а також особа, цивільний позов якої залишився без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

П.5 Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» з наступними змінами, роз`яснено, що при розгляді цивільного позову в кримінальній справі з питань, не врегульованих КПК, суд може керуватися відповідними нормами ЦПК.

При цьому форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, установленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Тобто інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним із позовним провадженням, врегульованим ЦПК України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною другою статті 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У відповідності до ст.450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Тобто право на звернення зі скаргою та порядок її розгляду й постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства та його примусовим виконанням. Тому при оскарженні дії державного виконавця щодо виконання виконавчого документа, який був виданий на виконання позову, заявленого в межах кримінального провадження, такий спір належить до юрисдикції суду, який видав виконавчий документ і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 21.11.2018 по справі №569/12295/16, від 10.04.2019 по справі №806/2886/17.

Скаржником обраний вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів через те, що він є боржником у виконавчому провадженні, тому не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки оскаржуються дії та рішення посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання виконавчого документа, який був виданий на виконання задоволеного в межах кримінального провадження цивільного позову, тому такий спір належить до юрисдикції суду, який видав виконавчий документ (лист), і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ч.5 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Ч.1 ст.449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Із наданих скаржником доказів вбачається, що про оскаржуване рішення державного виконавця він дізнався 26.06.2019 із листа начальника РВДВС датованого цією датою, що і є тим моментом, коли скаржник дізнався про порушення його прав і свобод. Оскільки 6 та 7 липня 2019 року є вихідними днями, то подання скарги 08.07.2019 здійснено в межах наведених строків звернення зі скаргою до суду.

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що скаргу адвоката Кукутя В.Й. в інтересах ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 354, 435 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу адвоката Кукутя Віталія Йосиповича в інтересах ОСОБА_1 на рішення та зобов`язання вчинити дії державного виконавця - задовольнити повністю.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телявського Анатолія Миколайовича від 18.12.2015 року про закриття виконавчого провадження № 41424032 на підставі п.2 ч.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Зобов`язати державного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича або іншу уповноважену особу Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 41424032 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», у якій зазначити про зняття арешту з належного ОСОБА_1 майна, скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення, а також провести всі необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяЮ. В. Рибалка