Справа № 369/4631/20
Провадження № 2/369/2138/21
РІШЕННЯ

Іменем України

30.08.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

за участю секретарів Мазурик Д.С., Шило М.І., Бугайовой М.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду №6 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він є моряком та тривалий час перебуває у рейсах. З метою накопичення грошових коштів та придбання будинку, ним спочатку відкритий валютний рахунок в АТ «Укрсоцбанк». У подальшому він відкрив додаткові картки на ім`я ОСОБА_4 до свого валютного рахунку. Кошти на даному рахунку це його особисті кошти, що підтверджено ОСОБА_4 у нотаріально посвідченій заяві. Він повністю довіряв відповідачці, тому окремого договору між ними не було укладено. А відповідач грошові кошти знімала з рахунку, не повертала йому і використала їх не за цільовим призначенням у власних цілях за весь період в розмірі 45 503,44 дол. США. Він не надавав їй право розпоряджатись коштами на власний розсуд, тому фактично не було досягнуто згоди щодо розпорядження грошовими коштами, які йому належали та зберігались на картковому рахунку. Відповідач була лиш додатковим зберігачем грошових коштів. З огляду на це ОСОБА_4 зобов`язана дані кошти повернути на підставі ст.1212 ЦК України. У добровільному порядку відповідачка кошти не повертає, чим порушує його права.

Просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 45 503,44 дол. США, що станом на дату подачі позову еквівалентно 1 262 720,46 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

07 липня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуюсь з позовом ОСОБА_4 вказала, що вона та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2016 року по 27 травня 2019 року. Фактично позивач просить суд стягнути отриману ним заробітну плату за період перебування в зареєстрованому шлюбі, що виключає застосування ст.1212 ЦК України. Крім того, позивач особисто відкрив додатковий рахунок в ПАТ «Укрсоцбанк» та надав їй доступ до цього рахунку, тобто між сторонами були договірні відносини. Також ОСОБА_3 видав їй довіреність на право розпорядження його відкритими рахунками. Вищевказані обставини унеможливлюють застосування ст.1212 ЦК України. Просила суд відмовити в задоволенні позову.

10 серпня 2020 року надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково зазначив, що між сторонами існували довірливі відносини, тому позивач надав доступ відповідачу до свого рахунку. Будь-яких договорів вони не укладали, тому безпідставні твердження відповідачки щодо існування договірних відносин між ними. Всі дії, які міг вчиняти відповідач по довіреності, мали бути в інтересах позивача. Натомість ОСОБА_4 використала грошові кошти, які є особистою приватною власністю, у власних інтересах та не повернула їх. Тобто відповідачка набула грошові кошти без достатньої правової підстави. Вважає, що вона в даному випадку була додатковим зберігачем грошових коштів як додатковий держатель карткового рахунку. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Просили задовольнити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 25 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київької області, актовий запис №546.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2019 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписали заяви щодо відсутності спільного майна, набутого ними в період перебування в зареєстрованому шлюбі, та будь-яких претензій, вимог у зв`язку з розірвання шлюбу, посвідчених 13 березня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю.

Також встановлено, що ОСОБА_3 має основний валютний рахунок в НОМЕР_1 номер картки НОМЕР_2 . По даному рахунку було емітовано додаткові картки № НОМЕР_3 від 29 липня 2016 року та № НОМЕР_4 від 11 серпня 2018 року на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджено довідками з АТ «Укрсоцбанк» від 02 жовтня 2018 року, АТ «Альфа-Банк» від 29 січня 2021 року та визнавалось сторонами при розгляді справи.

Як стверджував ОСОБА_3 , у період з 27 квітня 2017 року по 04 січня 2018 року з банківської картки НОМЕР_3 знято грошові кошти на загальну суму 24 861,40 дол. США; у період з 18 січня 2018 року по 05 квітня 2018 року з банківської картки НОМЕР_4 знято грошові кошти на загальну суму 14 312,04 дол.США. Тобто на загальну суму 39 173,44 дол.США.

При цьому позивач вказує, що станом на день звернення до суду відповідачка грошові кошти в сумі 45 503,44 дол.США набула без достатньої правової підстави та на його вимогу гроші повернуті не були.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, у правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, вказано, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

Звертаючись із даним позовом до суду позивач вказував на відсутність договірних правовідносин між ним та ОСОБА_4 , при цьому ОСОБА_3 не вказує, що стало підставою для надання доступу до рахунку шляхом видачі додаткових карт (перша у 2016 році, друга у 2018 році). Посилання позивача, що він збирав кошти для придбання нерухомості для себе і тому відкрив додаткові картки для відповідача, є суперечливими між собою, тому суд оцінює їх критично.

В свою чергу на спростування доводів позивача відповідачем додано до матеріалів справи копію довіреності, виданої ОСОБА_3 04 серпня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І.М. За даною довіреністю ОСОБА_4 мала право розпоряджатись відкритими на його імя рахунками у будь-яких банківських установах України, фонду гарантування вкладів фізичних осіб, грошовими та компенсаційними рахунками…

На думку суду, саме на позивача покладається обов`язок доводити безпідставність отримання коштів відповідачем.

Відповідно до Умов відкриття та здійснення операцій за банківськими поточними (картковими) рахунками: додаткова картка - банківська платіжна картка, що випускається додатково до основної, може бути випущена на імя клієнта або його довірених осіб; держатель додаткової картки - фізична особа, яка на законних підставах в порядку та на умовах, визначеними цими Умовами, в межах визначених клієнтом повноважень, використовує додаткову картку.

На підставі наведеного суд приходить до переконання, що між колишнім подружжям була домовленість щодо спільного розпорядження грошовими коштами, для чого відповідачу були надані окремі картки та довіреність, при цьому доказів на спростування даної обставини позивачем суду не надано, не доведено суду наявність будь-яких обмежень щодо розпорядження грошовими коштами на рахунку або перевищення повноважень довірителем. Суд враховує, що зняття коштів з рахунку здійснювалось у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, та це відбувалось неодноразово, позивач двічі видавав додаткові картки на імя відповідача (як вказав позивач у позові: 11 разів з картки НОМЕР_5 та 8 разів з картки НОМЕР_6 ), наявність договірних відносин (видача довіреності), а отже, не може свідчити про безпідставність зняття таких коштів протягом року, а підтверджує наявність певних договірних відносин. Довіреність не була відкликана протягом всього строку її дії. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач не знав або не міг дізнатись про безпідставність зняття грошових коштів. Посилання на те, що позивач є моряком та перебував у рейсах суд до уваги не бере, оскільки навіть з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 з липня по жовтень 2017 року не перебував у рейсах, а в даний період грошові кошти також знімались і сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Доводи позову про відсутність договірних правовідносин між сторонами суд не приймає до уваги, зважаючи на те, що позивачем добровільно надавались картки та довіреність на розпорядження грошовими коштами, що перебували на рахунку, а у самій позовній заяві ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_4 була зберігачем грошових коштів.

Суд не приймає посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №753/15556/15ц, оскільки предметом позовних вимог було отримання грошових коштів відповідачем у трудових правовідносинах, тобто підстави, обставини справи не є аналогічними даній обставині. Прийняття судом до уваги заочного рішення суду першої інстанції є необов`язковим, крім того, дане рішення прийнято без відповідача.

Оскільки позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, наявність суперечливих позицій у самій позовній заяві (відсутність укладення будь-яких договорів та відповідач це зберігач, домовленість щодо збирання коштів на купівлю нерухомості), тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду, а також через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 11.10.2021.

Суддя: Дубас Т.В.