Провадження № 2/932/2522/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Батіщевої К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні та розпорядження власністю шляхом зняття з реєстрації, виселення, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 05.10.2001р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 18.12.1998р. № 866, їй на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу № 639 за реєстровим № 3521-388. Згідно довідки №7 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку/ осіб від 14.06.2017 року, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, до складу зареєстрованих по даній адресі входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник без реєстрації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - племінник, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син племінника. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку/ осіб від 05 лютого 2018р., виданої Головою квартального комітету №19 Л.В.Ситниченко, до складу зареєстрованих по даній адресі входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник без реєстрації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , племінник, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син племінника, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка племінника, дружина ОСОБА_5 без реєстрації.

Позивач зазначає, що, будучи одноособовим власником домоволодіння, вона фактично обмежена у праві проживати у ньому та користуватись своїм майном. За життя її брат ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,попросився тимчасово пожити у її будинку, на що вона погодилась. Через деякий час вона дізналась, що до її будинку переїхали проживати його дружина та син, дозволу на їх проживання вона не надавала. Після їх вселення у її будинок, брат кожен рік просив її ще пожити у будинку, вона не могла відмовити рідному брату і дозволяла тимчасово пожити. Пізніше їй стало відомо, що син її брата ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_8 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , де вказана квартира належить їй на праві власності. Проте фактично вона проживає у її будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згоду на її вселення у вищевказаний будинок вона не надавала. ІНФОРМАЦІЯ_6 у Конькових народився син ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 донька ОСОБА_10 , яких відповідачі без її відома і згоди зареєстрували у належному їй на праві власності будинку. Довідкою квартального комітету № 19 від 05.02.2019р. підтверджено факт проживання ОСОБА_2 у домоволодінні та реєстрацію (проживання) двох малолітніх дітей, та проживання з дружиною ОСОБА_5 без реєстрації, тому вона ставить перед судом питання про виселення також ОСОБА_5 та дітей.

Позивач також зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_7 її брат ОСОБА_7 помер. Після смерті брата відповідачі у справі - ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_5 створюють їй псрешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , не впускають її до належного їй на праві власності вищезазначеного будинку. Фактично відповідачі не визнають її право власності на будинок, вважають себе повноцінними власниками домоволодіння в цілому. За даним фактом вона зверталась до поліції, однак позитивного результату це не дало. Враховуючи порушення своїх прав з боку відповідачів, вона зверталася до Бабушкінського районного суду через представників з позовом до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, рішенням суду від 16 травня 18 року їй було відмовлено в позові з тих підстав, що надані відповідачем докази підтверджують факт його проживання у спірному домоволодінні. 07 вересня 2018 року вона звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_11 - колишньої дружини її брата, про усунення перешкод у користуванні. Рішенням суду їй також було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_11 надала суду докази, які свідчать про її фактичну реєстрацію за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 . Вона як власник будинку заперечує відносно проживання в ньому сім`ї ОСОБА_12 , оскільки бажає використовувати належне їй майно на власний розсуд. Відповідачі не є членами її сім`ї і ніколи не були, та не належать до кола осіб, які постійно проживали разом з нею та вели спільне господарство, відповідно вона має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час, фактично самоправне зайняття спірного будинку не утворює у відповідачів права користування ним.

Посилаючись на зазначене, позивач просить усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; виселити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_5 із житлового приміщення - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2019 року суддя Литвиненко І.Ю. визначений для розгляду справи.

Ухвалою від 25.09.2019 року у справі відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

29.11.2019 року до суду надійшов від відповідачів відзив на позовну заяву, в якому вони заперечували проти задоволення позову.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідачів про закриття провадження у справі.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду та протоколу повтоного автоматизованого розподілу між суддями від 14.08.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду справи.

Ухвалою від 25.08.2020 року суддею прийнято справу до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 24.02.2021 року Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради залучена до участі у справі в якості третьої особи.

В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримала.

В судовому засіданні відповідачі та їх представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Представники третіх осіб - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали листи про розгляд справи у їх відсутності, представник Департаменту у наданому поясненні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необгрунтованість.

Вислухавши учасників справи, їх представників, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 05.10.2001р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 18.12.1998р. № 866, позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки №7 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку/ осіб від 14.06.2017 року, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, до складу зареєстрованих по даній адресі входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник без реєстрації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - племінник, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син племінника.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку/ осіб від 05 лютого 2018р., виданої Головою квартального комітету №19 Л.В.Ситниченко, до складу зареєстрованих по даній адресі входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник без реєстрації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , племінник, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син племінника, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка племінника, дружина ОСОБА_5 без реєстрації.

За твердженням позивача, вона фактично обмежена у праві проживати у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та не може користуватись своїм майном. За життя її брат ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,попросився тимчасово пожити у вказаному будинку, на що вона погодилась. Через деякий час вона дізналась, що до її будинку переїхали проживати його дружина та син, дозволу на їх проживання вона не надавала. Після їх вселення у її будинок брат кожен рік просив її ще пожити у будинку, вона не могла відмовити рідному брату і дозволяла тимчасово пожити. Пізніше їй стало відомо, що син її брата ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_8 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , де вказана квартира належить їй на праві власності. Проте фактично вона проживає у її будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згоду на її вселення у вищевказаний будинок вона не надавала. ІНФОРМАЦІЯ_6 у ОСОБА_12 народився син ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 донька ОСОБА_10 , яких відповідачі без її відома і згоди зареєстрували у належному їй на праві власності будинку. Позивач також зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_7 її брат ОСОБА_7 помер. Після смерті брата відповідачі у справі - ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_5 створюють їй псрешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , не впускають її до належного їй на праві власності вищезазначеного будинку. Фактично відповідачі не визнають її право власності на будинок, вважають себе повноцінними власниками домоволодіння в цілому.

За даним фактом позивач зверталась до поліції, проте позитивного результату це не дало.

Посилаючись на порушення своїх прав відповідачами, позивач зверталася за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2018 року їй було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з тих підстав, що надані відповідачем докази підтверджують факт його проживання у спірному домоволодінні.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.09.2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_11 - колишньої дружини її брата про усунення перешкод у користуванні, оскільки відповідачка надала суду докази, які свідчать про її фактичну реєстрацію за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 .

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є племінником позивачки, він разом з батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_11 з народження проживає в будинку за адресою АДРЕСА_1 .

23.08.2013 року він одружився з ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народився син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_10 .

Разом зі своєю сім`єю ОСОБА_2 продовжив проживати за вказаною адресою, іншого житла він не має, спірне домоволодіння є єдиним житлом для його проживання.

ОСОБА_5 , хоча і приймала участь у приватизації квартири своїх батьків за адресою АДРЕСА_4 , де має у власності 1/5 частину квартири, проте спірне домоволодіння є також її постійним місцем проживання, а також місцем проживання дітей відповідачів, оскільки у вказаній квартирі крім її батьків ще також проживає сім`я її сестри з трьома дітьми.

Таким чином, відповідачі з дітьми за адресою АДРЕСА_1 проживають тривалий час, за час проживання вони здійснювали поточний ремонт в будинку, робили його покращення, ремонт, побудували на території домоволодіння господарські будівлі та споруди, на що витрачали власні кошти, що не спростовано позивачем, сплачувала комунальні послуги за проживання, в будинку знаходяться речі сім`ї відповідачів, меблі та техніка. Як пояснили в судовому засіданні відповідачі, про те, що вказаний будинок є власністю позивача вони дізналися в 2017 році після смерті ОСОБА_7 , вони не чинили перешкоди позивачці в проживанні в будинку та намагалися домовитися з нею про купівлю в неї цього домоволодіння, на що вона не погоджується.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1-5 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ч.1 ст. 391 ЦК України, в ласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У відповідності до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що у випадку їх виселення з дітьми з будинку вони фактично будуть позбавлені житла.

Таким чином, задоволення позову позивача буде мати наслідком виселення відповідачів з дітьми із вказаного будинку.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Суд вважає, що відповідно до вищенаведених вимог законодавства позивач, як власник вказаного нерухомого майна, має право на заявлення позову про усунення порушень своїх прав власника.

Разом з цим, судом встановлено, позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 . В судовому засіданні представник позивача посилалася на те, що позивач має намір проживати у спірному домоволодінні, оскільки житло, де вона на теперішній час проживає, їй не належить і живе вона там тимчасово у родичів, які мають намір відчужити це житло, проте на підтвердження вказаних доводів позивачем доказів не надано.

Судом також встановлено, що спірне домоволодіння наразі є єдиним житлом відповідачів з дітьми, які тривалий час проживають в ньому, сплачують витрати на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, здійснюють його поліпшення, тобто відповідачі мають тривалий зв`язок із спірним домоволодінням як із житлом. Отже, тривалий час проживання відповідачів у спірному домоволодінні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірне домоволодіння житлом відповідачів з дітьми в розумінні статті 8 Конвенції.

Вказані правові позиції зазначені у постанові Верховного Суду у справі № 754/613/18-ц від 15.01.2020 року.

Позивач мала домовленість зі своїм братом ОСОБА_7 про те, що він буде проживати у вказаному домоволодінні, згодом їй стало відомо, що в будинку проживає і сім`я брата, а також те, що його син ОСОБА_2 одружися з ОСОБА_5 і вони, а також їх діти, які народилися у шлюбі, всі разом проживають у будинку. Будь-яких доказів відсутності домовленості на проживання сім`ї відповідачів у спірному домоволодіння позивачем суду не надано. Домовляючись з братом про тимчасове його мешкання в будинку, який як було відомо не мав іншого житла та мав сім`ю, вона мала можливість з`ясувати у нього про його наміри щодо подальшого проживання у будинку та готовність разом з сім`єю звільнити будинок на її вимогу. Таким чином, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження своєї нерухомості при досягнення такої домовленості зі своїм братом.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні та розпорядження власністю шляхом зняття з реєстрації, виселення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О.Кудрявцева