ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 жовтня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/945/19

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1356/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника»,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення м. Ніжин

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення 12.08.2021,

У С Т А Н О В И В:

27 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Позов мотивовано тим, що у спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її брат ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі, їх мати ОСОБА_3 , яка є третьою особою по справі та одночасно являється наймачем квартири, та неповнолітня дочка позивачки ОСОБА_4 , 2003 року народження. Квартира є неприватизованою. Відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу у квартирі не проживає, ніяких речей його немає, мешкає за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ) зі своєю сім`єю більше 10 років.

Добровільно знятись з реєстрації ОСОБА_2 не бажає, чим створює позивачці, як члену сім`ї наймача, перешкоди у користуванні житлом, оскільки вона не має можливості оформити субсидію у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача в квартирі, а відповідач не несе матеріальних витрат по утриманню квартири та сплаті комунальних платежів.

А тому позивач звернулась з даним позовом в порядку статей 71, 72 ЖК УРСР.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Розглядаючи справу, суд зазначив, що не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні носить вимушений та тимчасовий характер, обумовлений поважними причинами. Зокрема, судом було встановлено, що на сьогодні у квартирі замінені двері та замки. Ключа після заміни дверей відповідачу не надали, але до подання позову постійно безперешкодно впускали його до спірної квартири і у нього не було підстав для виклику поліції, складання актів про не допуск до квартири. Нічого не давало відповідачу підстав сумніватись в тому, що він в будь-який час зможе зайти до власного дому та перебувати у своєму помешканні скільки необхідно.

Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 рік тому зробила перепланування спірної 3-кімнатної квартири у 2-кімнатну, що підтвердила і позивачка, без згоди наймодавця, порушуючи житлові права відповідача, обмежуючи його право на укладення окремого договору житлового найму на ізольовану кімнату згідно з ст.104 ЖК УРСР.

Таким чином доводами відповідача про неможливість проживання його у спірній квартирі спростовано твердження позивачки про безперервне не проживання ОСОБА_2 без поважних причин у спірній квартирі.

Вважаючи зазначене рішення суду необґрунтованим, невмотивованим та незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат. На думку скаржниці, судом повністю проігноровано надані до позовної заяви документи, пояснення самої позивачки, свідчення свідків зі сторони позивачки. Відповідачем не надано жодного доказу щодо поважності причини його відсутності у спірному жилому приміщенні. Протягом 18 років ним жодного разу не подано позов про усунення перешкод у користуванні квартирою, не було звернень і до поліції з приводу вчинення на нього будь-якого тиску чи застосування фізичного насильства, не звертався він і до наймача квартири чи до суду із заявою з приводу поважності пропущення строку та продовження його з причин відсутності в квартирі понад 6 місяців.

Скаржниця зазначає, що відповідач сам в судовому засіданні підтвердив добровільний виїзд із квартири, пояснюючи це нібито домовленістю з іншими членами родини про збереження за ним права на проживання в квартирі. При цьому скаржниця звертає увагу, що ніякої домовленості між братом та членами родини не було, проте суд цього не з`ясовував.

Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що перепланування квартири не відбувалося, квартира досі залишається трикімнатною. Зазначення про це в рішенні суду не відповідає дійсності, оскільки позивачка такого факту не підтверджувала.

Щодо зміни вхідних дверей, то дана обставина мала місце лише в 2009 році, а ніяк не в 2017 році, як стверджує позивач.

Ніяких перешкод для відповідача ані шляхом перепланування, ані іншим шляхом не здійснювалося і не здійснюється.

Проживання відповідача за іншою адресою підтверджується листом, який сам відповідач надсилав на адресу позивачки, зазначивши свою зворотну адресу по АДРЕСА_2 .

Звертає скаржниця увагу на акти від 25.12.2017, 15.09.2018, 07.08.2018, 23.10.2018, 17.12.2018 та 21.01.2019, які надані відповідачем, в яких стверджується, що і сестра (позивачка) і мати безперешкодно впускають відповідача до квартири, що суперечить його ж таки твердженням щодо цього.

На думку позивачки суд критично поставився до показів свідка ОСОБА_5

ОСОБА_1 звертає увагу на те, що відповідач вказував на те, що він ставився до квартири як до єдиного свого місця проживання, отриманого у передбачений законом спосіб, зазначав, що періодично там проживав. Тобто, сам відповідач не заперечував, що періодично не проживав у спірній квартирі, а проживає зі своєю сім`єю у будинку АДРЕСА_2 . Жодного комунального платежу ним не здійснювалось і не здійснюється. Всі платежі здійснювалися із картки позивачки. При цьому відповідачем здійснювались ремонти в будинку АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач протягом тривалого часу не звертався ані до поліції, ані до суду із заявами чи позовами про усунення йому перешкод у користуванні квартирою як члену сім`ї наймача, тому висновок суду, що не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні носить вимушений тимчасовий характер, обумовлений поважними причинами, є безпідставним.

Судом не взято до уваги пояснення третьої особи ОСОБА_3 , яка є наймачем спірної квартири. При цьому взято до уваги письмові пояснення третьої особи КП «СЕЗ».

Щодо відсутності у відповідача іншого житла у власності чи користуванні, то на думку скаржниці, можливо у власності відповідача і немає житла, але у користуванні є будинок, де він проживає разом зі своєю сім`єю досить тривалий час.

Також невірним є висновок суду , що позивачкою не аргументовано мети, яку вона переслідувала, ні співмірності такого визнання відповідній меті, оскільки в позовній заяві позивачкою чітко було зазначено підстави позову, зокрема зняття надмірного фінансового тягаря по оплаті комунальних послуг.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду від 03.08.2021 без змін, як таке, що прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_2 зазначає, що скаржницею в апеляційній скарзі не зазначено норми чинного законодавства та висновки Верховного Суду, які не були застосовані або ж не були взяті до уваги судом. Також не зазначені відповідні рішення ЄСПЛ, які давали підстави для скасування рішення, яке прийнято з урахуванням практики ЄСПЛ, які є джерелом права в Україні.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції надав обом сторонам можливість подати всі необхідні докази та документи у справі, заслухати всіх свідків, яких сторони вважали за необхідне допитати та скористатись правовою допомогою. ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, має намір проживати у ній, оскільки іншого житла не має. Задоволення позову призведе до грубого порушення його права, рішень ЄСПЛ, Конституції України.

Відповідач наполягає на тому, що перепоною для проживання у спірній квартирі є неприязні відносини між ним та позивачкою у справі, не проживання носить вимушений та тимчасовий характер, обумовлений перешкодами в користуванні жилим приміщенням; зміною замків та вхідної двері, від якої йому не було надано ключа. Недопуск до квартири підтверджено відповідним актом, який не спростований належними та допустимими доказами.

Відсутність у відповідача власного житла підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Зазначає, що предмет і підстави позову є неспівмірними з метою, яку хоче отримати позивачка позбавлення єдиного житла свого брата, який на рівні з нею має право проживати в спірній квартирі.

Щодо отримання субсидії, то за умови правильного оформлення документів і вчасного їх подання до УСЗН позивач мала б і надалі можливість отримувати житлову субсидію на спірну квартиру, наявність реєстрації ОСОБА_2 ніяким чином не перешкоджає їй у цьому, не порушує її прав на отримання субсидії і не суперечить її законним інтересам.

Також зазначає, що 31.07.2021 він звертався до поліції за телефоном 102 та повідомив органи поліції, що його не впускають з невідомих причин до спірного помешкання. Доказом звернення є копія талону-повідомлення Єдиного обліку № 11080 про прийняття та реєстрацію заяви )повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 02.08.2021 за заявою ОСОБА_2 від 31.07.2021.

Треті особи ОСОБА_3 і КП «Служба єдиного замовника» своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Судом по справі встановлені наступні обставини.

Відповідно до архівного витягу з рішення № 484 Виконавчого комітету Ніжинської міської Ради депутатів трудящих Чернігівської області від 04.12.1973 «Про розподіл 68-квартирного житлового будинку БМУ-3 та вивільненого житла» було вирішено « АДРЕСА_3 надати квартиру АДРЕСА_4 із 3-х кімнат площею 42,5 кв.м. і кухні електрику ОСОБА_6 , сім`я 4 чоловіка» (а.с.133 т.1).

Згідно з довідками Виконавчого комітету Ніжинської міської ради в АДРЕСА_5 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 , брат ОСОБА_2 , донька ОСОБА_7 , 2003 року народження (а.с.6,16 т.1).

Квартира перебуває у комунальній власності, неприватизована, складається з трьох кімнат.

Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_3 (а.с.36).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказувала, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше 10 років, своїх речей в квартирі не має, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, не виявляє бажання проживати за своїм місцем реєстрації. Через вказані обставини позивач позбавлена можливості оформити субсидію.

Актами від 21 серпня 2018 року, 15 вересня 2018 року, 25 жовтня 2018 року, 20 листопада 2018 року, 22 грудня 2018 року, 28 січня 2019 року, 12 лютого 2019 року, що підписані сусідами позивачки, підписи яких засвідчені начальником відділу роботи з органами самоорганізації населення та взаємодії з правоохоронними органами Виконавчого комітету Ніжинської міської ради ОСОБА_8 , встановлено, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2008 року, його особистих речей в квартирі немає, перешкоди для проживання у вищезазначеному житлі відсутні (т.1 а.с.8, 48-53).

Оцінюючи дані докази, колегія суддів вважає, що сам факт не проживання відповідача в спірній квартирі сторонами не оспорюється. Відповідач неодноразово стверджував, що між ним та ОСОБА_1 існують неприязні відносини, це створювало і продовжує створювати йому перешкоди у користуванні житлом. Між ними постійно виникають сварки, конфлікти, їм важко спільно проживати в одному помешканні. Тобто, його не проживання у спірному жилому приміщенні носить вимушений та тимчасовий характер, обумовлений перешкодами в його користуванні. Він вимушений тимчасово проживати разом із своєю дружиною у її матері. Власного житла у власності відповідач не має. Фактично він не може бути зареєстрований в іншому місці.

Дані обставини є слушними.

Актами від 25.12.2017, 07.08.2018, 15.09.2018, 23.10.2018, 17.12.2018, та 21.01.2019, складеними за підписами мешканців будинку АДРЕСА_6 встановлено, що ОСОБА_2 періодично з`являється за місцем реєстрації, його сестра та мати впускають безперешкодно до квартири, в якій він їх відвідує, має в квартирі особисті речі (а.с. 120-125 т.1).

Крім того, актом від 12.08.2019, який підписано ОСОБА_2 , ОСОБА_9 мешканцем квартири АДРЕСА_7 та старшим будинку ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_2 намагався потрапити до квартири АДРЕСА_4 , але не зміг, в дверях поміняли замки, ключ не підійшов. Дзвонили у двері, вдома була мама ОСОБА_3 , двері не відчинила (а.с.140 т.1).

З приводу неправомірних дій позивачки відповідач звертався із заявами до правоохоронних органів.

Заперечення позивачки з приводу заміни дверей та замків не в 2019 році, а значно раніше колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявні у справі квитанції до прибуткового касового ордера №504 від 18.11.2011 та замовлення на виготовлення дверей металевих з механічним кодовим замком вказують на заміну не вхідних дверей у квартирі, а дверей у під`їзді №4 (а.с.61,62 том 1). Не вказує на заміну саме вхідних дверей і товарний чек від 27.05.2009 (а.с.63 зв. т.1).

За таких обставин суд першої інстанції вірно прийняв до уваги доводи відповідача щодо заміни замків у вхідних дверях саме у 2019 році, що було зафіксовано в акті від 12.08.2019 (а.с.140 т.1).

Наявність усної домовленості між мешканцями спірної квартири щодо збереження реєстрації ОСОБА_2 в квартирі підтверджується тим, що позивачка понад більше 10 років не зверталася з відповідним позовом. Доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд відхиляє.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи позивачки щодо неможливості оформити субсидію на квартиру через реєстрацію в ній відповідача. Відповідно до листа Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради від 19.02.2020 №01-15/03/818 житлова субсидія по спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_5 надавалася по квітень 2018 року включно на загальних підставах, враховуючи доходи всіх членів сім`ї в тому числі і ОСОБА_2 . Житлова субсидія з 01.05.2018 могла бути призначена за умови подання нового звернення від будь-кого із зареєстрованих членів домогосподарства. Про це ОСОБА_3 було проінформовано листом від 11.05.2018 №03/18-326 (а.с.139 том 1).

Даних щодо звернення за призначенням та отриманням субсидії за вищевказаною адресою починаючи з травня 2018 року ОСОБА_3 або ОСОБА_1 матеріали цивільної справи не містять.

Не можуть бути взятті до уваги доводи скаржниці щодо самоусунення відповідача від сплати комунальних послуг. За повідомленням комунальних підприємств, в спірній квартирі комунальні послуги надаються за показаннями лічильників (а.с.134, 135, 136, 137). До того ж позивачка не позбавлена права звернутися з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції була правильно врахована поважність причини не проживання відповідача у спірному житлі. Не проживання в квартирі було вимушеним, через необхідність уникнення конфліктних ситуацій в сім`ї, на яких наголошував відповідач.

Доводи скаржниці щодо не звернення відповідача протягом 10 років до правоохоронних органів та суду з приводу користування спірним житлом, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки до заміни замків на вхідних дверях відповідач мав вільний доступ до свого житла, а тому не мав підстав захищати свої права у суді та правоохоронних органах. Форму активного та відкритого конфлікту між сторонами прийняв саме після заміни замків та пред`явлення позову ОСОБА_1 , після чого відповідач і почав звертатися із заявами до правоохоронних органів.

Таким чином, не проживання відповідача за місцем його реєстрації, як встановлено апеляційним судом, пов`язано з конкретними життєвими обставинами, а не з суб`єктивною відмовою відповідача від свого права на проживання в спірній квартирі. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою була усна домовленість та бажання уникнути відкритого конфлікту між фактично трьома сім`ями, які проживали у спірній трикімнатній квартирі. З огляду на викладене, відсутні законні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 06.06.2019 у справі №496/2533/16-ц, ухвалену у подібних за змістом правовідносинах.

Встановивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження безспірності відсутності відповідача у квартирі без поважних причин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачкою заявлених нею вимог є вірним.

При цьому судом вірно врахована відсутність доказів існування у відповідача іншого житла, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 серпня 2021 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови суду складений 08.10.2021.