Справа № 562/1522/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"14" вересня 2021 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У поданій заяві представник позивача просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14497,64 доларів США, що еквівалентно 401584 грн. 63 коп. та судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 06 лютого 2007 року між сторонами укладено договір №0702/03, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 50000 доларів США на термін до 01 лютого 2012 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядку, встановлених договором. Відповідач взяті по договору зобов`язання не дотримався, а тому в червні 2009 року кредитор звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, який рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02 липня 2010 року задоволений. Наявність судового рішення не свідчить про припинення договорених правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки за вказаним рішенням суду з відповідача стягнута поточна заборгованість за кредитним договором за період з 06.02.2007 року по 26.10.2009 року, то за період з 14.06.2009 по 09.03.2021 року він має сплатити заборгованість у розмірі 14497,64 грн., яка складається з 3% річних від простроченої суми.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав та просить застосувати позовну давність, мотивуючи тим, що відповідач не надав доказів отримання ним саме тієї суми позики, яка зазначена в кредитному договорі, що унеможливлює достовірне та об`єктивне нарахування заборгованості, відсотків та штрафних санкцій, у тому числі за ч.2 ст.625 ЦК України, а також доказів невиконання рішення апеляційної інстанції від 02 липня 2010 року. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у позивача права на позов про стягнення заборгованості та у своєму позові до суду в грудні 2009 року позивач заявляв про порушення зобов`язань та наявність заборгованості. На даний час минуло понад 11 років строку по основному зобов`язанню, що є підставою за відмови в позові.

У відповіді на відзив представник позивача з доводами відповідача не погодився, обґрунтовуючи тим, що надані докази рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02 липня 2010 року визнані належними, а відповідач визнав підписання кредитного договору та заборгованість у повному обсязі, тому ці обставини не підлягають доказуванню. Кредитний договір є чинним і не оспорювався відповідачем, а здійснення банківської діяльності підтверджується ліцензією від 04 грудня 2001 року. Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, тому такий договір не може вважатися виконаним, а строк позовної давності позивачем дотримано.

В запереченнях щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень і мотивів їх відхилення відповідач зазначає, що аргументи позивача про відсутність закінчення строку позовної давності та дійсності зобов`язань за кредитним договором між сторонами ґрунтуються на невірному тлумачення та застосуванні норм чинного законодавства, оскільки в разі дострокового стягнення заборгованості кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, яка і була стягнута рішенням від 02липня 2010 року. Перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення передбачених ст.625 ЦК України коштів розпочинається від дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником, а загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило та відзиву на позов відповідач не подав.

Згідно поданих клопотань представник позивача позовні вимоги підтримує повністю, а відповідач позов не визнає, просять розглянути справу без їх участі.

З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Установлено, що 06 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (яке 14 червня 2018 року змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк») укладено договір №0702/03, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у виді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 50000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% за рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 01 лютого 2012 року.

Позичальник зобов`язувався здійснювати погашення кредиту згідно графіку погашення кредиту та відсотків, який є невід ємною частиною договору (.п.2.2.3 договору).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то відповідно до ст.530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02 липня 2010 року скасовано рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2010 року та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 06 лютого 2007 року в сумі 396535, 12 грн., що було еквівалентно 49566,89 доларів США за розрахунком кредитора станом на 26 квітня 2009 року.

Указаним судовим рішенням підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника ОСОБА_1 перед банком та його порушення.

А відповідно до ч.4 ст.81 КПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, від 4 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц вбачається, що якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України.

Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18.

Таким чином, з ухваленням рішення від 02 липня 2010 року про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. А тому кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, однак доказів виконання зобов`язань за кредитним договором від 06 лютого 2007 року відповідач не надав.

З правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року в справах № 910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року в справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року в справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року в справі № 924/312/18, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц вбачається, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З позовом про стягнення боргу позивач звернувся 21 травня 2021 року, а наданий позивачем розрахунок заборгованості (3% річних за ч.2 ст.625 ЦК України) починаючи з 14 червня 2009 року.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача про сплив позовної давності за вимогами банку про стягнення 3% річних у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, лише за період з 14 червня 2009 року по 20 травня 2018 року.

В решті позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 21 травня 2018 року по 09 березня 2021 року в сумі 3593,69 доларів США (43192,51х3%х590:365:100 + 43192,51х3%х115:366:100 + 43088,96х3%х241:366:100 + 43088,96х3%х68:365:100) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 1493,29 грн. пропорційно розміру задоволених вимог (24,79%).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.258-273, 280-284, 351 - 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, , рах.№ НОМЕР_2 ) заборгованість за договором №0702/03 від 06 лютого 2007 року в сумі 3593 (три тисячі п`ятсот дев`яносто три) доларів США 69 центів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1493 (одна тисяча чотириста дев`яносто три) грн. 29 коп. судових витрат.

У решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Цивільного процесуального кодексу України (п.15.5 «Перехідних положень»).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: