Номер провадження: 22-ц/813/6096/21
Номер справи місцевого суду: 517/163/19
Головуючий у першій інстанції Тростенюк В. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

та ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог: Затишанська селищна рада Захарівського району Одеської області про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог: Затишанська селищна рада Захарівського району Одеської області про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Затишшя Фрунзівського району Одеської області помер син позивачки ОСОБА_7 .

Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 3,04 га, яка розташована на території Росіянівської сільської ради Захарівського району Одеської області.

У серпні 2016 року при видачі свідоцтва про прийняття спадщини, не усвідомлюючи значення своїх дій та не керуючись ними, фактично перебуваючи довгий час у стані крайньої степені знемоги і розпачу після смерті сина та чоловіка, ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини.

У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 звернулась до суду та просила визнати відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Затишшя Захарівського (Фрунзівського) району Одеської області, яку ОСОБА_1 підписала у Захарівській державній нотаріальній конторі Одеської області недійсною.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та представник Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області не з`явились, про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток.

25 червня 2021 року від Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, також зазначили, що вирішення справи покладають на розсуд суду.

Крім того, інтереси відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 представляє адвокат Твердохліб В.Ю., який діє на підставі доручень для надання безоплатної вторинної правової допомоги Роздільнянського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 09.09.2020р. №1507-0000022, №1507-0000023.

Тому, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзивах на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України).

Згідно із ст. 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця.

За загальними положеннями про спадкування право на спадкування виникає у день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1223, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно зі ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Затишшя Фрунзівського району Одеської області помер син позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 , про що складено відповідний актовий запис за №55 від 22.02.2016р., що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане повторно Фрунзівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.05.2018р. (а.с. 77).

Факт родинних стосунків позивача та спадкодавця підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно Захарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 08 січня 2019 року, актовий запис №23, в якому матір`ю позивача вказана ОСОБА_1 (а.с. 79).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 05.05.2011р. серії НОМЕР_3 та копією технічного паспорта та земельна ділянка площею 3,04 га, яка розташована на території Росіянівськогої сільської ради Захарівського (Фрунзівського) району Одеської області, масив НОМЕР_4 , ділянка № НОМЕР_5 (а.с. 80-83).

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_6 , яке видане Фрунзівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 30.11.2016р. в смт. Затишшя Захарівського району Одеської області ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 , про що складено відповідний актовий запис за №259 від 30.11.2016р. (а.с. 78).

Згідно довідки Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області від 22.01.2019р. №110, ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 з покійним чоловіком ОСОБА_8 , вели спільне домашнє господарство з 2007 року по 29 листопада 2016 року (а.с. 85).

Довідкою Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області від 07.06.2018р. №902 встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 21 лютого 2007 року по теперішній час (а.с. 86).

З довідки Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області від 07.06.2018р. №898 вбачається, що син позивачки ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно постійно проживав і був зареєстрований до дня своєї смерті в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 87).

Матеріалами спадкової справи №162/2016, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , наданої Захарівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області встановлено, що в ній наявні: - заяви про відмову від прийняття спадщини від 16.08.2016р. №542 поданої о 10.45 год. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , остання відмовилась від прийняття належної їй частки спадщини, що залишилась їй після смерті її чоловіка; - заяви від 16.08.2016р. №543 поданої о 10.50 год. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , остання відмовилась від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину майна придбаного нею та її чоловіком в зареєстрованому шлюбі, так як майно, яке успадковується, а саме: житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю її чоловіка; - заяви про прийняття спадщини ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та інші документи (а.с. 117-176).

Згідно із заяви ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини від 16 серпня 2016 року, їй нотаріусом були роз`яснено зміст статей 1276-1275 ЦК України. ОСОБА_1 також вказала, що їй відомо, що її відмова від прийняття спадщини може бути нею відкликана протягом строку встановленого для прийняття спадщини (т. 1 а.с. 120).

В позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що в серпні 2016 року при видачі свідоцтва про прийняття спадщини, відмовилася від прийняття належної їй частки спадщини, що залишилась їй після смерті її сина, перебувала в стані крайньої степені знемоги і розпачу після смерті сина та чоловіка, тому не усвідомлювала значення своїх дій та не керувалась ними.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, про те що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки вона не надала суду жодних доказів, сукупність яких довела б, що відмовляючись від прийняття належної позивачу частки спадщини, що залишилась їй після смерті сина, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не керувалась ними, оскільки перебувала в стані крайньої степені знемоги і розпачу після смерті сина та чоловіка. А згідно вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не скористалась наданим їй законом правом на відкликання відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції вірно встановив, що заява ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини є чинною. Підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини на користь свої онуків своїх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , позивачка свідомо позбавила себе права на частку в спадщині.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.

Апеляційний суд критично відноситься та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що смерть її сина та чоловіка є безсумнівним доказом того, що позивачка перебувала в стані крайньої степені знемоги і розпачу, не усвідомлювала значення своїх дій та не керувалась ними, коли відмовлялась від прийняття належної їй частки спадщини, що залишилась після смерті сина, при цьому відповідачі не заявляли клопотання щодо проведення експертизи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою визнання недійсною відмови від спадщини законодавець визначив зокрема і вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Згідно із ч. 5 ст. 1274 ЦК України слідує, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Крім того, в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України.

Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно положень п. 23 вищевказаної постанови Пленуму Верховного суду України правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону не є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Зазначене також передбачено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, в порушення вищезазначених вимог законодавства позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів, що на неї здійснювався психологічний тиск, що вона після смерті сина та чоловіка перебувала в стані крайньої степені знемоги і розпачу, та не усвідомлювала значення своїх дій та не керувалась ними, коли відмовлялась від прийняття спадщини. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме на ОСОБА_1 лежить обов`язок доказування заявлених нею позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спору, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 15 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік