У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Бондаренко О. В., при секретарі Нізовій А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про скасування арешту майна у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

02.09.2021 року представник відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвокат Масловський Ігор Анатолійович, звернувся до суду з вказаним клопотанням, в якому просив скасувати ухвалу про забезпечення позову від 04.12.2020 року у справі №357/11959/20, якою було накладено арешт на майно: житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04); нежитлову будівлю під літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34317283); земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03).

Клопотання обґрунтоване тим, що власником нежитлової будівлі під літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34317283) та земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03) є ОСОБА_4 . Таким чином, процесуальні правонаступники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають, що суд протиправно наклав арешт на майно, яке являється приватною власністю ОСОБА_4 , чим фактично порушив вимоги Конституції України, в якій зазначено, що право власності є непорушним. Враховуючи вищезазначене та те, що ОСОБА_5 не є повноцінним власником арештованого майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , а тому процесуальні правонаступники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять суд скасувати накладений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2020 року арешт щодо майна ОСОБА_4 та її приватної власності. Що стосується житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04), то він дійсно зареєстрований за ОСОБА_6 та був подарований останньому згідно договору дарування від 04.12.2012 року. Як вбачається із заяви про забезпечення позову позивач була обізнана про наявність та зміст договорів (договору дарування земельної ділянки та договору дарування будинку від 04.10.2012 року) від початку їх укладення, однак ввела суд в оману, що призвело до прийняття безпідставного та незаконного рішення суду, оскільки відповідно до ст.57 СК України, майно набуте на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю обдаровуваного. При цьому позивачем не наводиться жодних доказів того, що зазначений будинок добудовувався в період спільного проживання з відповідачем ОСОБА_6 та за їхні спільні кошти чи за участю коштів позивача. Судом зазначена вище обставина залишена поза увагою, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи при постановленні ухвали про забезпечення позову. Також, суд мав би з урахуванням доказів, наданих позивачем ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, але цього не зробив та не встановив, що ОСОБА_4 не є стороною у спорі та між позивачем ОСОБА_1 і нею не існує спору та до неї позивач ОСОБА_1 взагалі не заявляє та не заявляла жодних позовних вимог. Однак, в результаті неповного з`ясування усіх обставин справи виніс ухвалу суду та було накладено арешт на майно ОСОБА_4 . Також, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Про те, ОСОБА_4 не є відповідачем у справі та позивач ОСОБА_1 в поданій заяві про забезпечення позову не зазначала про такі обставини. Отже, враховуючи те, що судом було порушено закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а тому, процесуальні правонаступники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять суд скасувати накладений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2020 року у цивільній справі № 357/11959/20 арешт щодо усього нерухомого майна ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Представник відповідачів, адвокат Масловський І.А., у судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі та зазначив, що позивач подаючи заяву про забезпечення позову не додала доказів щодо належності вказаного у заяві майна відповідачу, враховуючи, що майно належить ОСОБА_4 , яка не є стороною у заявленому спорі та до не неї не заявлено вимог.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні клопотання підтримав.

Представник позивача, адвокат Гончар С.М., у судовому засіданні заперечив проти клопотання мотивуючи тим, що Київським апеляційним судом розглядалася скарга ОСОБА_8 та ухвала суду про забезпечення позову була залишена без змін. У своїй апеляційний скарзі ОСОБА_8 також зазначав обставини, які викладені у клопотанні про скасування заходів забезпечення позову. Позивач претендує на 1/2 частину майна, на яке накладено арешт, тобто існує спір. Про укладені 04.11.2020 року договори дарування позивачу стало відомо при розгляді іншої справи щодо встановлення земельного сервітуту, про що не було відомо при подачі до суду позову та заяви про забезпечення позову. Наразі до суду подано заяву про зміну предмету спору, з клопотанням про залучення відповідачем ОСОБА_4 . Доводи викладені у клопотанні не можуть бути наразі предметом розгляду, адже встановлюються судом при розгляді справи по суті, а заходи забезпечення позову не позбавляють особу права власності.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила проти клопотання.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином.

Суд, заслухавши учасників справи, оглянувши матеріали справи, при вирішенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову виходить з наступного.

17.12.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

06.04.2021 року судом зупинено провадження у справі, до залучення у справі правонаступників ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.08.2021 року судом поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 05.10.2021 року та залучено до участі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як правонаступників сторони відповідача ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

04.12.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, за заявою позивача, було забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя, шляхом накладення арешту на майно, власником якого є ОСОБА_8 : житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04); нежитлову будівлю під літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34317283); земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03). У решті вимог заяви про забезпечення позову, відмовлено.

17.03.2021 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2020 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 1-4 ст.158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Звертаючись із заявою про скасування заходів забезпечення позову, відповідачі зазначають про те, що власником нежитлової будівлі під літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34317283) та земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03) є ОСОБА_4 , тому вважають, що суд протиправно наклав арешт на майно, яке є приватною власністю ОСОБА_4 , чим фактично порушив вимоги Конституції України, в якій зазначено, що право власності є непорушним.

Також, зазначають, що при вирішенні питання про забезпечення позову судом першої інстанції не було враховано, що заява про забезпечення позову не містить належного підтвердження існування підстав для його забезпечення та суд не пересвідчився, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, що ОСОБА_4 не є стороною у спорі та між позивачем ОСОБА_1 і нею не існує спору та до неї позивач взагалі не заявляє та не заявляла жодних позовних вимог.

На підтвердження вказаних обставин відповідачі надали інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копію договору дарування нежитлової будівлі літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв. м. від 04.11.2020 року, копію договору дарування земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 від 04.11.2020 року та копії витягів про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що власником вищевказаного майна зазначено ОСОБА_4 .

Однак, суд критично оцінює зазначені доводи, оскільки з доданих до позову матеріалів (Т. 1 а.с. 50,51,53,54,120-125),а саме: інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2020 року, витягу про державну реєстрацію прав, свідоцтва на нерухоме майно власником нежитлової будівлі під літ. «Е-2» по АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м., витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046, власником вказаного майна зазначено ОСОБА_8 .

Також, доводи заявників, про те, що житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м., дійсно зареєстрований за ОСОБА_6 , однак, є його особистою приватною власністю відповідно до ст. 57 СК України, оскільки був подарований останньому згідно договору дарування від 04.12.2012 року та при цьому позивач ОСОБА_1 у своїй заяві про забезпечення позову не наводить жодних доказів того, що зазначений будинок добудовувався в період спільного проживання з відповідачем ОСОБА_6 та за їхні спільні кошти чи за участю коштів позивача, суд оцінює критично, оскільки зазначені обставини при розгляді заяви про забезпечення позову судом не вирішуються, а є предметом розгляду справи по суті.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Т. 1 а.с. 47, 116-119), ОСОБА_8 зазначений власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04).

Також, суд при постановленні ухвали про забезпечення позову від 04.12.2020 року врахував, що одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у заяві про накладення арешту, та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду, що підтвердив Київський апеляційний суд в постанові від 17.03.2021 року.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд врахував наскільки конкретний захід, який було запропоновано вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовним вимогам, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При розгляді заяви про забезпечення позову, судом враховано практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Захід забезпечення позову, про застосування якого було зазначено в ухвалі суду від 04.12.2020 року і який просять скасувати відповідачі, жодним чином не позбавляє власника майна права володіння ним, ніяким чином не порушує будь-чиє право користування вказаним майном, а вжиття заходів забезпечення позову має наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду даної справи по суті, ніяким чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та позбавлення власника майна її прав та законних інтересів.

Згідно п. 10 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

З матеріалів справи №357/11959/20 вбачається, що судом прийнято до розгляду заяви сторін по суті справи, в тому числі відзив відповідача на позов, судом поновлено провадження у справі, залучено до участі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як правонаступників відповідача ОСОБА_8 , призначено підготовче судове засідання та станом на 20.09.2021 року рішення по суті спору не прийнято, підстави, які зумовили вжиття заходів забезпечення позову не відпали, а питання щодо вступу у справу інших осіб, втому числі залучення співвідповідача вирішуються судом у підготовчому засіданні.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що клопотання не підлягає до задоволення.

Також, слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову від 04.12.2020 року набрала законної сили 17.03.2021 року, тому посилання на необґрунтованість ухвали про забезпечення позову не приймаються до уваги, адже перевірка правильності застосування судом норм права є виключною компетенцією судів апеляційної та касаційної інстанції, що і було здійснено Київським апеляційним судом.

Відповідно до ч. 6 ст. 158 ЦПК України відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

Керуючись ст. 158, 353 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання представника відповідачів, про скасування арешту майна, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала складена 20.09.2021 року.

СуддяО. В. Бондаренко