ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/129/21
Провадження № 22-ц/4820/1174/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2021 року, суддя Завадська О.П., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, зняття заборон відчуження та вилучення записів про іпотеку,

встановив:

В січні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою, що по АДРЕСА_1 , шляхом визнання припиненим іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСибБанк», зняття щодо вищевказаного нерухомого майна обтяжень заборон відчуження та вилучення записів про іпотеку щодо вищевказаного нерухомого майна.

Мотивуючи позов зазначили, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСибБанк» був укладений кредитний договір №0, за умовами якого ОСОБА_1 отримано кредит в сумі 33000 грн. строком повернення 28 листопада 2011 року, на забезпечення якого був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого позивачі передали в іпотеку належні їм на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером :12:006:0001, площею 0,097 га, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , та розташований на цій земельній ділянці житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який належить позивачам на праві власності у рівних частках. 30 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСибБанк» був укладений додатковий договір до кредитного договору №0. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСибБанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого право вимоги від ПАТ «УкрСибБанк» перейшло до ПАТ «Дельта Банк». Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 04 липня 2014 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» за договором кредиту №0 від 30 листопада 2011 року було стягнуто кредитну заборгованість в сумі 53517,83 грн. 22 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Стар Інвестмент Фаунд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав, яким до останнього перейшло право вимоги за даним кредитним договором. Того ж дня аналогічний договір був укладений між «Стар Інвестмент Фаунд» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест». Оригінал виконавчого листа на виконання судового рішення був отриманий ПАТ «Дельта Банк», проте він був втрачений, а у видачі його дублікату судом було неодноразово відмовлено, в тому числі правонаступникам прав вимоги за даним кредитом. Позивачі вважають, що первісний кредитор та його правонаступник не скористалися своїм правом на стягнення за виконавчим листом та задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим вважають іпотеку припиненою.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вказав, що новий кредитор має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі в позасудовому порядку, враховуючи інші способи звернення стягнення на іпотечне майно, визначені Законом України «Про іпотеку», шляхом реалізації права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування скарги апелянти вказали на неврахування судом тієї обставини, що первісний кредитор та його правонаступник не скористались своїм правом на стягнення за виконавчим листом та задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», в той час як законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, відтак за відсутності обґрунтованої вимоги кредитора на момент виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотека є припиненою.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» підтримало оскаржуване судове рішення, проти доводів апеляційної скарги заперечило.

В судове засідання апелянти не з`явилися, в письмовій заяві просили суд апеляційної інстанції провести розгляд справи без їх участі, вимоги апеляційної скарг підтримали.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 29 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСибБанк» було укладено кредитний договір № 0 про надання кредиту в сумі 33000 грн., строком повернення 28 листопада 2011 року на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів.

На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 30 листопада 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСибБанк» було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 4254.

Відповідно до п. 1.1. договору предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,0952 га та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться на даній земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСибБанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого право вимоги перейшло від ПАТ «УкрСибБанк» до ПАТ «Дельта Банк».

За рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 липня 2014 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за договором кредиту № 0 від 30 листопада 2011 року в сумі 53517,83 грн.

Виконавчий лист на виконання даного судового рішення АТ «Дельта Банк» було отримано 03 вересня 2014 року.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 січня 2018 року, яку залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 березня 2018 року та постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року, відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у видачі дублікату виконавчого листа та в поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

22 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Стар Інвестмент Фаунд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1429-к, відповідно до якого до останнього перейшло право вимоги по кредитному договору № 0 від 30 листопада 2011 року.

В той же день, 22 травня 2019 року між ТОВ «Стар Інвестмент Фаунд» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №1429-к, відповідно до якого до останнього перейшло право вимоги по кредитному договору №0 від 30 листопада 2011 року.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 серпня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому листі № 683/1070/14-ц, виданому на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 липня 2014 року у цивільній справі № 683/1070/14-ц, 2/683/596/2014 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 30 листопада 2011 року.

Згідно з інформацією Старокостянтинівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 21 травня 2021 року, № 20.16-20/20571/1123, на виконанні відсутнє виконавче провадження у справі № 683/1070/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений строк його виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611, 623 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею першою Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом врегульовані статтею 16 ЦК України, відповідно до якої особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження №14-94цс19) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як пропуск строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, цей Закон не передбачає.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу I книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Втрата виконавчого документа або непоновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання як підстави для припинення зобов`язання за яким даний виконавчий документ було видано вищезазначені норми не передбачають.

Згідно з розділом 4 іпотечного договору іпотекодавець має право на звернення на предмет іпотеки: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором; у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки; в інших випадках відповідно до діючого законодавства (а.с. 13).

Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Згідно з п.п. 5.1-5.5 іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленого Законом України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 6.1 іпотечного договору визначено, що даний договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту такого посвідчення до повного виконання зобов`язань за договором, що обумовлюють основне зобов`язання.

Таким чином, як вбачається зі змісту іпотечного договору, умовами договору іпотеки не встановлено строків, у межах яких іпотекодержатель може задовольнити свої вимоги за рахунок предмета в позасудовому порядку.

Оскільки строк дії іпотечного договору сторонами не встановлено, а основне зобов`язання не припинилося, кредитор незважаючи на втрату виконавчого листа щодо виконання рішення суду про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по кредиту, вправі звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку та на підставах передбачених п. 5.2 іпотечного договору без звернення до суду із відповідним позовом.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував наступне.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19) дійшов наступного висновку:

«У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовна вимога про визнання іпотечного договору припиненим не підлягає задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у своїх постановах від 19 травня 2021 року, справа №390/2243/17, від 11 серпня 2021 року, справа №363/3686/18, за наслідками розгляду справ з позовними вимогами щодо визнання припиненими договорів іпотеки.

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, помилково застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 щодо зняття обтяжень заборон відчуження та вилучення записів про іпотеку відносно спірного нерухомого майна є похідними від позовної вимоги щодо припинення іпотечного договору і відмова у їх задоволенні окремого правового обґрунтування не потребує.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, направлені на переоцінку доказів та зводяться до незгоди із ухваленим рішенням.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2021 рокузмінити з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко