Провадження № 22-ц/4808/1084/21
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Департаменту захисту економіки Національної поліції України до ОСОБА_1 про повернення зайво виплачених коштів, за апеляційною скаргою заступника голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючою суддею Хоминець М.М. 05 травня 2021 року, повний текст якого складено 13 травня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Департамент захисту економіки Національної поліції України звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 про повернення зайво виплачених коштів, у якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо неповернення зайво виплаченої суми одноразової грошової допомоги у розмірі 83030 грн та стягнути на користь позивача вказану суму. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою Тисменицького районного суду від 07.03.2017 у справі № 352/1828/16-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017, задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано Департамент захисту економіки НПУ здійснити виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб у зв`язку із встановленням йому інвалідності третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. На виконання судового рішення відповідачу нараховано та виплачено 217 500 грн. Позивач зазначив, що постановою Верховного Суду від 31.10.2019 у вказаній адміністративній справі частково задоволено касаційну скаргу ДЗЕ НПУ, скасовано постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07.03.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017 та ухвалено нове рішення, яким зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності відповідно до Закону України від 02.07.2015 № 580-VШ «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 11.01.2016 р. № 4, з урахуванням висновків суду. При повторному розгляді заяви було зменшено виплачену суму.

Таким чином, позивач на виконання рішення суду, яке скасоване, зайво виплатив відповідачу 83030 грн допомоги (217500 - 134470), яку просить стягнути у судовому порядку.

Рішенням Тисменицького районного суду від 05 травня 2021 року в позові Департаменту захисту економіки Національної поліції України до ОСОБА_1 про повернення зайво виплачених коштів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, заступник голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначив, що розмір грошової допомоги, право на яку має позивач, встановлюється ст. 99 ЗУ «Про національну поліцію», а не ЗУ «Про міліцію» та з урахуванням Порядку № 4 та висновків Верховного Суду у справі № 352/1828/16-а розмір виплати повинен становити 134 470 грн. Апелянт зазначив, що на виконання рішення суду, яке скасовано Верховним Судом, Департаментом зайво виплачено ОСОБА_1 83 030 грн. Представник позивача вказав, що виплата відповідачу одноразової грошової допомоги в сумі 217 500 грн здійснена на виконання постанови Тисменицького районного суду від 07.03.2017, а не в добровільному порядку. Таким чином, вважає помилковим висновки місцевого суду, що рішення у справі № 352/1828/16-а виконано добровільно, оскільки добровільна виплата коштів і добровільне виконання рішення суду - це два різних види виплат. Крім того, на думку позивача, дії ОСОБА_1 щодо звернення до суду з вимогою виплати одноразової грошової допомоги є недобросовісними. Так, у своїй заяві відповідач просив виплатити йому одноразову грошову допомогу, однак не вказував розмір такої виплати. Також заяву подав у формі, визначеній для поліцейського, тоді як у позові просив визнати протиправним рішення Департаменту про відмову здійснити виплату в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму. Апелянт зауважив, що Департамент не відмовляв відповідачу у виплаті вказаної допомоги, а лише зазначив, що здійснить виплату після урегулювання на нормативно-правовому рівні порядку такої виплати. Позивач вважає, що ОСОБА_1 порушує майнові права Департаменту, оскільки розмір виплаченої йому допомоги становить на 83 030 грн менше, ніж виплачено йому відповідачем, що призводить до безпідставної розтрати бюджетних коштів. Вважаючи рішення незаконним і необґрунтованим, апелянт просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає їх безпідставними. Вказав, що після набрання постановою Тисменицького районного суду від 07.03.2017 законної сили відповідач не звертав її до примусового виконання, а Департаментом добровільно нараховано та виплачено йому 217 500 грн. Представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 подав заяву від 17.11.2016 про виплату одноразової грошової допомоги на бланку, визначеному для поліцейських, оскільки він звільнявся з посади у структурному підрозділі Національної поліції. Отримавши відмову у здійсненні виплати, відповідач звернувся до суду з адміністративним позовом, реалізувавши своє право на оскарження, передбачене ч.1 ст. 55 Конституції України. На думку представника відповідача, місцевий суд зробив правильний висновок щодо недоведеності наявності недобросовісності ОСОБА_1 як набувача суми одноразової грошової допомоги. Просить залишити оскаржене рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Департаменту захисту економіки Національної поліції України у судове засідання не з`явився, просив здійснювати розгляд справи без його участі. Отже є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи положення статей 1212, 1215 ЦК України, дійшов до висновку, що позивач як платник зайво виплаченої відповідачу суми одноразової грошової допомоги не довів наявності рахункової помилки та недобросовісності відповідача як набувача.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 у грудні 2016 року звернувся до Тисменицького районного суду з адміністративним позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправним рішення про відмову здійснити виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб у зв`язку із встановленням інвалідності третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, та зобов`язання здійснити таку виплату.

Постановою Тисменицького районного суду від 07.03.2017 у справі № 352/1828/16-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним рішення Департаменту захисту економіки Національної поліції України, оформлене листом від 24.11.2016 №11856/39/03-2016, про відмову здійснити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у зв`язку із встановленням йому інвалідності IІI групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ; зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, як інваліду IІI групи в сумі 217 500 грн.

На виконання постанови Тисменицького районного суду від 07.03.2017 у справі № 352/1828/16-а, позивач 10.11.2017 видав наказ про виплату відповідачу одноразової грошової допомоги у розмірі 217 500 грн (а.с.9).

Згідно платіжного доручення № 1519 від 13.11.2017 позивач виплатив відповідачу 217500 грн одноразової грошової допомоги (а.с.10).

Постановою Верховного Суду від 31.10.2019 у адміністративній справі №352/1828/16-а частково задоволено касаційну скаргу Департаменту захисту економіки НПУ, скасовано вищевказані судові рішення. Увалено нове рішення, яким зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності відповідно до Закону України від 02.07.2015 № 580-VШ «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 11.01.2016 № 4, з урахуванням висновків суду.

З названої постанови вбачається, що виплата допомоги відповідачу має здійснюватися органами Національної поліції на підставі норм Закону України № 580-VШ «Про Національну поліцію» та у відповідності до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 11.01.2016 № 4, тобто, у сумі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що оскільки відповідачу згідно згаданого вище судового рішення Тисменицького районного суду зайво виплачені 83030 грн одноразової грошової допомоги, то така підлягає поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Наведена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Відповідно до частини першої статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно з статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

ЇЇ тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доказів про набуття відповідачем 83 030 грн у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, і на такі обставини сторони не посилаються.

Сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку рішення про відмову здійснити виплату одноразової грошової допомоги не може свідчити про недобросовісність дій ОСОБА_1 , оскільки є реалізацією ним конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина. Вказане також правильно зазначено судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що в справі відсутні докази недобросовісної поведінки з боку відповідача, а також того, що нарахування допомоги позивачем не було добровільним чи здійсненим за наявності рахункової помилки з боку особи, яка провела виплати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем фактично ставиться питання про поворот виконання рішення суду першої інстанції у зв`язку із його скасуванням в касаційному порядку, що врегульовано нормами ст. 380 КАС України.

Частиною першою статті 380 КАС України передбачено, що питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення (визнавши його нечинним або таким, що втратило законну силу), він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або відмовляє у задоволенні адміністративного позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі.

Отже, вказана норма регулює порядок вирішення питання про поворот виконання судового рішення, яке було скасоване або змінене, зокрема, у такий спосіб, що стягувач повинен повернути боржнику те, що він отримав за таким судовим рішенням. Стаття спрямована забезпечити інтереси добросовісного боржника, який виконав судове рішення, яке, як згодом виявилося, було помилковим.

Апеляційним судом встановлено, що позивач із заявою про поворот виконання судового рішення в порядку, передбаченому статтею 380 КАС України, не звертався.

За таких обставин та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України для стягнення грошових коштів з відповідача.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/10133/16-ц ( провадження № 61-33978св18).

Враховуючи наведене та на підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Департаменту захисту економіки Національної поліції України про повернення зайво виплачених коштів ОСОБА_1 у сумі 83 030 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому їх необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 05 травня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 26 липня 2021 року.