ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4453/21 Справа № 177/1912/19 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Кислиця І.В.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року, ухваленого суддею Суботіною С.А. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено19 лютого 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначення частки у спільному сумісному майні подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що 13.09.2005 між сторонами зареєстровано шлюб. В період шлюбу, сторонами 08.04.2009 року, за спільні кошти було придбано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де вони мешкали як подружжя. Шлюб з відповідачем розірвано 08.02.2011 року, після чого виникло питання про поділ майна. У зв`язку зі складними життєвими обставинами, пов`язані зі здоров`ям, позивач деякий час не працював, у зв`язку з чим виникла заборгованість по аліментам. Позивач звернувся до відповідача з приводу набуття нею права власності на його частку спільного сумісного майна подружжя 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 з припиненням права стягнення аліментів на утримання дитини. Оскільки сторонами не досягнуто згоди, позивач просив суд визначити домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя. Визначити, що частким позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя є рівними і становлять Ѕ частку домоволодіння кожному окремо.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що будинок куплено у період шлюбу за спільні кошти, а також те, що кошти на купівлю будинку давала мати позивача. Фактично позивачу не чинили перешкоди у користуванні будинком, однак позивач на даний час проживає з новою сім`єю у місті, не працює у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів, від мирного врегулювання спору відповідач відмовилась, оскільки вважає, що позивач не має права на будинок.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду та застосував до даних правовідносин строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення..

Заслухавши доповідь судді доповідача, позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_4 , які кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та наданого відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.09.2005 року перебували у шлюбі, який 08.02.2011року, розірвано Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області актовий запис № 23 (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

В період шлюбу, а саме 28.04.2009 року, сторонами придбано будинок АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Андрух І.В., реєстровий номер №713. Покупцем вказаної квартири за договором купівлі-продажу визначена ОСОБА_2 , право власності зареєстровано 15.05.2009 року (а.с. 10, 31-32, 33-34).

Судовим наказом Криворізького районного суду Дніпропетровської області № 177/83/18 від 16.06.2018 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14.05.2018 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).

Відповідно до акту від 31.01.2020 року, складеного та підписаного мешканцями АДРЕСА_1 , зазначено, що ОСОБА_1 з квітня 2009 року за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає (а.с. 94).

Відповідно до довідок виконавчого комітету Данилівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 15.09.2020 року № 684, № 685, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: ОСОБА_6 співмешканець, ОСОБА_5 дочка, ОСОБА_7 дочка (а.с. 95)

Дохід ОСОБА_2 за період з січня 2009 по грудень 2009 підтверджується довідкою про доходи № 3 від 22.01.2021 та складається з зарплатні в розмірі 32913,81 грн (а.с. 137).

Відповідно до довідки АТ «Українська залізниця» від 21.01.2021 № 254, ОСОБА_2 з 09.01.2003 працює в Структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та за період з січня 2020 по грудень 2020 має суму доходів 142959,04 грн, яка складається з зарплатні та інших нарахувань. При цьому доходу у вигляді аліментів в 2020 році не має (а.с. 127-128).

Відповідно до відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 27.01.2021 року дохід ОСОБА_1 в 2009 році складав 30942,32 грн, в період з 2018 по 2020 роки відомості відсутні (а.с.135-136).

Медичними довідками КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР» від 15.10.2019 та 29.08.2019 підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку з 26.03.2019 з приводу туберкульозу легень (а.с. 11).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду, про застосування наслідків спливу якої було заявлено відповідачем.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таке ж положення міститься у частині третій статті 368 ЦК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно придбано 08.04.2009 року, тобто у період шлюбу сторін, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи позивача ОСОБА_1 про придбання цього майна за кошти, які були надані його матір`ю, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, він не довів факту придбання спірної квартири за кошти надані його матір`ю.

Так, згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Посилання ж позивача на те, що майно придбане за кошти, які були отримані ОСОБА_1 від матері, є голослівними та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Зокрема, матеріали справи не містять жодних відомостей, що підтверджують факт передачі грошей для придбання будинку.

Отже, встановивши, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання цієї квартири позивачем ОСОБА_1 за кошти, які надала його мати, колегія суддів дійшла висновку , що домоволодіння АДРЕСА_1 є спільною сумісною власностю подружжя, а тому наявні правові підстави для визнання цього домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя та поділу його між сторонами в рівних частках, із визнанням за кожним права власності на 1/2 частину квартири.

Не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог й доводи відповідача ОСОБА_2 про пропуск позивачем позовної давності.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 72 СК України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, колегія суддів, виходить з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», пункт 570).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 619/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Тому, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року в справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року в справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19), від 27 січня 2021 року в справі № 643/17707/15ц (провадження № 61-9127св19).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи шлюб між сторонами розірвано 08.02.2011 року.

У поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву, відповідач просила застосувати строк позовної давності у три роки, посилалась на те, що позивач після придбання будинку у 2009 році, жодного разу туди не приїздив, та жодного дня там не проживав, проте звернувся з позовом до суду через десять років, після спливу строку визначеного для поділу майна подружжя.

Судовим наказом Криворізького районного суду Дніпропетровської області № 177/83/18 від 16.06.2018 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14.05.2018 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що непроживання позивача у спірному домоволодінні, не може свідчити про порушення його права і вказувати на початок перебігу позовної давності, на думку колегії суддів, початок перебігу позовної давності для ОСОБА_1 почався з моменту виникнення спору між сторонами, що свідчить про помилкове застосування судом першої інстанції строку позовної давності.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи скасуванню, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначена частки в спільному сумісному майні подружжя задовольнити.

Визначити, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя.

Визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , є рівними і становлять Ѕ частину кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 04 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: