МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/9551/19
Провадження № 22-ц/812/1828/21
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого Темнікової В.І.,
суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Шостка Сумської області. Разом зі своєю родиною був зареєстрований та до квітня 2014р. проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, окупація та незаконна анексія, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій та незаконно анексованій території України особисто для нього призвели до неможливості проживання за вказаною адресою, тому у квітні 2014 року він вимушено перемістився з місця свого постійного проживання до АДРЕСА_2 , а згодом до АДРЕСА_3 , де зараз постійно проживає, а отже дана адреса є його фактичним місцем проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №4801-111 від 22.10.2014 року.
Згідно статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-УІІ від 15.04.2014р. тимчасово окупованою територією визнається, зокрема, Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Тимчасово окупована територія є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку окупації законом визначено 20 лютого 2014 року (ч.2 ст. 1 Закону).
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.11.2018 року у цивільній справі №490/5115/18 встановлено юридичний факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квітні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна.
Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна йому завдано істотної моральної шкоди.
Підставою звернення до суду із вимогами про стягнення з Російської Федерації шкоди, завданої збройною агресією останньої проти України є численні порушення Російською Федерацією зазначених основоположних прав і свобод, про що свідчать наступні обставини.
В лютому 2014 року в Автономній Республіці Крим почала змінюватись політична та гуманітарна ситуація. Зокрема, на півострові з`явились так звані «зелені чоловічки» військовослужбовці без розпізнавальних знаків, які згодом були ідентифіковані як представники російських спецслужб та регулярних військових формувань. З їх приходом українські ЗМІ були замінені пропагандистськими російськими. Півостровом поширювалася пропаганда, яка розповсюджувалася, зокрема, представниками російських мілітарних структур. Також ними були заблоковані українські військові частини. До березня на півострові значно зросла кількість російської військової техніки, яка прибувала в Крим через Керченську протоку. Вказані події викликали у позивача страх за власне життя та за життя своєї родини.
З середини березня 2014 року Автономна Республіка Крим була незаконно анексована Російською Федерацією і включена до складу її території. Як наслідок, Крим фактично став жити за законами, встановленими в Російській Федерації. Так, окупаційна влада вимагала від кримчан відмовитися від українських паспортів, повністю вимкнула українські Інтернет-провайдери та мережі зв`язку, замінила українську валюту російським Рублем. Разом з цим постійно відчувалася загроза життю і здоров`ю по відношенню до позивача та членів родини. Будучи патріотом України, не мав змоги вільно висловлювати свої політичні погляди та переконання, використовувати українську символіку тощо.
Згодом він зі своєю родиною змінив місце фактичного проживання та отримав довідку переселенця.
У квітні 2014 року у складі військової частини НОМЕР_1 , де на той час проходив військову службу, вимушено перемістився з Автономної Республіки Крим. 13.06.2014 року з родиною зареєструвався у Миколаєві, проте довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи отримав 22 жовтня 2014 року, а тому саме ця дата вважається датою його виїзду. Під час перетину адміністративного кордону між Кримом та Херсонською областю в районі Чонгару бачив блокпости, які виконували функцію прикордонних пунктів пропуску. На них несли службу російські прикордонники, які здійснювали перевірки документів громадян та обшукували транспортні засоби. Спостерігав збільшення російських військовослужбовців, які відкрито носили вогнепальну зброю, що створювало напругу серед цивільного населення. Час від часу бачив полонених військовослужбовців українських військових частин, деякі з яких мали ознаки катувань.
В результаті збройної окупації Автономної Республіки Крим та м. Севастополя Російською Федерацією, він втратив житло, роботу, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки та можливість проживання на рідній землі.
Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь України порушені його права, передбачені Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на свободу повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, право на вільне пересування та вільний вибір місця проживання тощо. Порушення його прав, гарантованих Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» є множинними і, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди», факт множинності порушень має враховуватись судом.
Статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-УІІ визначено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Таким чином, вважає, що наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з учасника цивільних правовідносин, на його користь грошового еквіваленту справедливої компенсації завданої Російською Федерацією моральної шкоди у розмірі 964 453,67 гривні, що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять п`ять тисяч) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову.
Зазначений розмір завданої йому державою-агресором моральної шкоди розраховувався на підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень його особистих прав, свобод та інтересів.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Російської Федерації моральну шкоду у розмірі 964 453, 67 гривні, що є еквівалентом 35 000,00 євро.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про стягнення моральної шкоди - залишено без задоволення.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано виходив з того, що Російська Федерація, як іноземна держава, наділена в Україні судовим імунітетом, а тому залучення Російської Федерації до участі у цій справі як відповідача можливе лише за наявності згоди її компетентних органів.
На підтвердження своїх висновків суд першої інстанції посилається на правову позицію щодо застосування норм ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» під час пред`явлення позову до іноземної держави та залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача, викладену у постановах Верховного Суду від 03.06.2020 р. у справі №357/13182/18 та від 13.05.2020 р. у справі №711/17/19.
Проте, позивач вважає необґрунтованим посилання на висновки Верховного Суду викладені у зазначених постановах, оскільки на сьогодні у законодавстві і судовій практиці переважної більшості розвинених іноземних держав застосовується концепція обмеженого імунітету, що передбачає надання імунітету державі та її власності тільки у зв`язку з діяльністю, що має суверенну природу (acta jureimperii), відмовляючи в імунітеті діяльності, не пов`язаній з виконанням державою суверенних функцій (acta jure gestionis).
На думку позивача, саме такий підхід, за якого суд у кожній конкретній справі вирішує питання про надання імунітету іноземній державі, найбільш повно забезпечує дотримання принципу розподілу влади, посилює незалежність судової системи та підвищує рівень її впливу у суспільстві, а також безумовно сприяє реалізації особою права на справедливий суд.
Принцип імунітету держави має диспозитивний характер і не відноситься до загальних принципів міжнародного права. Натомість, повага до імунітету іноземної держави базується на звичаєвій нормі міжнародного права. При цьому, починаючи з другої половини XX ст. сфера застосування норми, що ґрунтується на теорії абсолютного імунітету іноземної держави, постійно звужується, а сфера застосування норми, яка базується на концепції обмеженого імунітету, постійно розширюється.
Цей висновок підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.03.2010 р. у справі «Чудак проти Литви» зазначено, що застосування абсолютного імунітету держави, упродовж багатьох років, поступово послабшало. У 1979 році Комісія міжнародного права отримала завдання систематизувати і поступово розвинути міжнародне право у сфері юрисдикційного імунітету держав та їхньої власності. За результатами проведеної роботи Генеральна Асамблея ООН у 2004 році прийняла Конвенцію про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (п. 64 згаданого вище рішення).
На сьогодні норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох міжнародно-правових актах: Європейській конвенції про імунітет держави №ЕТ8 N74 від 16,05,1972 р. та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (прийнята резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02.12.2004 р.).
ЄСПЛ дійшов висновку, що положення Конвенції ООН від 2004 р. застосовуються до держави-відповідача у відповідності до звичаєвого міжнародного права. Суд також зазначив, що цей факт необхідно взяти до уваги при вирішенні питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (п. 68 рішення «Олєйніков проти Росії»).
Верховний Суд застосував норми Європейської конвенції про імунітет держави та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності під час розгляду справи №796/165/18, в якій Російська Федерація виступала відповідачем.
Отже, з урахуванням рішення ЄСПЛ від 14.03.2013 р. у справі «Олєйніков проти Росії» та постанови Верховного Суду від 25.01.2019 р. у справі №796/165/18, норми Європейської конвенції про імунітет держави та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності підлягають застосуванню українськими судами згідно із звичаєвим міжнародним правом.
При цьому, не публічний характер дій Російської Федерації під час збройної агресії проти України, застосування нею власних військових підрозділів і техніки без розпізнавальних знаків і без оголошення війни, повне заперечення участі російських військовослужбовців у бойових діях на території нашої держави, приховане створення, навчання, фінансування, озброєння та матеріальне забезпечення підконтрольних Російській Федерації незаконних збройних формувань на території України, організація і координація диверсійно-терористичної діяльності проти нашої держави, а також використання інших специфічних форм і методів «гібридної війни», у результаті яких була завдана шкода життю, здоров`ю та майну значної кількості осіб на території України, однозначно вказує на те, що збройна агресія Російської Федерації проти України не є актом публічної влади, вчиненим з публічною метою. Таким чином, вказана діяльність Російської Федерації не може розглядатися як така, що має суверенну природу, і на неї не поширюється судовий імунітет.
Таким чином, на думку позивача, Російська Федерація, як іноземна держава, може бути учасником цивільних відносин, які виникають у зв`язку із завданням майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншим особам, а справи, що виникають із таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Також ОСОБА_1 зазначає, що сама можливість застосування норм ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зазначеної вище категорії справ, викликає обґрунтовані сумніви.
Вважає, що приписи ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не можуть бути застосовані до правовідносин у справах про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, оскільки їх учасники і обставини не відповідають жодному з наведених вище критеріїв.
Російська Федерація є державою - особливим суб`єктом правовідносин, відмінним від фізичних і юридичних осіб. Отже, у цих справах не беруть участь громадяни України, які проживають за межами України, іноземці, особи без громадянства або іноземні юридичні особи; об`єкти правовідносин знаходяться на території України; юридичні факти, які створюють, змінюють або припиняють правовідносини, мали місце на території України.
Цей висновок опосередковано підтверджується нормами ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», яка передбачає, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.
Таким чином, у справах про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, дія приписів ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не поширюється на Російську Федерацію, як особливий суб`єкт правовідносин, відмінний від фізичних і юридичних осіб, оскільки об`єкти правовідносин, учасником яких вона виступає, знаходяться на території України, при цьому юридичні факти, що створили відповідні правовідносини, також мали місце на території України.
Сукупність наведених вище фактів підтверджує, що під час розгляду цивільної справи суд першої інстанції неправильно застосував норми ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Крім того, вказує, що судом першої інстанції не були враховані приписи законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій га Луганській областях», а також правова позиція щодо застосування українськими судами норм Європейської конвенції про імунітет держави 1972 р. та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 р., викладена у постанові Верховного Суду від 25.01.2019 р. у справі №796/165/18.
Зважаючи на зазначене, висновок суду першої інстанції про необхідність отримання згоди Російської Федерації на її залучення до участі у даній справі як відповідача є передчасним.
Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст. 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Переглядаючи рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.
При ухвалені рішення суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 тривалий час проживав у м. Феодосія Автономної Республіки Крим, проходив там військову службу.
У лютому 2014 року розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти держави Україна. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України відбулася окупація Російською Федерацію частини території Автономної Республіки Крим, Луганської та Донецької областей України.
22.10.2014 року позивач був вимушений переміститись із вказаного місця постійного проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим до АДРЕСА_3 , де зараз постійно проживає.
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VIII, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерації про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.
У зв`язку з подіями того часу, позивач фактично позбавлений можливості володіти та користуватись своїм житлом в АРК, відвідувати Крим, де довго жив, що завдає моральної шкоди у вигляді порушення його звичайного способу життя та неможливості проживати на рідній землі.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.11.2018 у справі № 490/5115/18 заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено. Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в жовтні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна.
Жодних інших доказів, стороною позивача надано не було.
Проаналізувавши зазначені обставини, врахувавши правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 13.05.2020 року у справі № 711/17/19, від 03.06.2020 р. у справі № 357/13182/18 та інших, а також те, що у даній справі згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відсутня, оскільки матеріали справи не містять таких відомостей, а позивач та його представник не вказували про наявність вищевказаних обставин, Російська Федерація не може бути відповідачем у даній справі, так як бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
За такого, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не можуть бути предметом розгляду загальними судами України, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
У разі відсутності такої згоди, рішення національних судів України можуть бути не визнані Російською Федерацією і, відповідно, не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення цих судових рішень. Для захисту своїх прав, порушених у зв`язку з конфліктом, позивач може звернутися до Європейського Суду з прав людини.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на частково окупованій території України» від 15 квітня 2014 року визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.
Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Як передбачено частиною четвертою статт1 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.
У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.
Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13.05.2020 року у справі № 711/17/19, від 03.06.2020 р. у справі № 357/13182/18 та інших.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за вирішенням спору про стягнення моральної шкоди до Російської Федерації.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства вказав на те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.
Разом з цим статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).
Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.
Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.
Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутня згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» і позивач та його представник не вказували про наявність вказаних обставин.
Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції також перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі не надіслав відповідачу у встановленому порядку копію позовної заяви із додатками і не з`ясував, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України, хоча з`ясування цього питання має істотне значення для вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.
Суд же вже тільки після відкриття провадження у справі та надання таким чином Російській Федерації правового статусу відповідача в цивільному процесі України, надіслав до посольства Російської Федерації в Україні копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви позивача з додатками і навіть після цього не запитав, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України, що призвело до того, що доказів такої згоди матеріали справи дійсно не мають.
Усунути ці недоліки на стадії апеляційного перегляду, враховуючи повноваження апеляційного суду, є неможливим.
За такого колегія суддів вважає можливим залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
При цьому колегія суддів не заперечує, що ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХП визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.
Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2014 року схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.
21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».
Відповідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року № 685-VIII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Частиною четвертою ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Однак, встановлення частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та частиною 6 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальною за шкоду Російську Федерацію лише встановлює того хто має відповідати, однак не змінює принцип судового імунітету, визначеного Законом України «Про міжнародне приватне право» та не змінює визначені правила.
Застосування правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 25.01.2019 р. у справі №796/165/18, у даній справі є неприйнятним, так як у справі № 796/165/18 предметом розгляду була наявність юрисдикції судів України стосовно вирішення питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду, зокрема, питанням можливості звернення стягнення чи накладення арешту на майно і активи Російської Федерації, розміщені в Україні, з урахуванням не тільки положень ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», а й Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про заохочення та взаємний захист інвестицій від 27 листопада 1998 року, ратифікованої законом України № 1302-XIV від 15.12.1999 року.
Крім того, зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 755/10947/7 вбачається, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. А враховуючи, що касаційний суд за наявності певних виключних умов може ініціювати зміни в судовій практиці, то у таких випадках пізніша за датою постанова Верховного Суду є визначальною для правозастосування.
Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував правові позиції, викладені у постановах Верховний Суд від 13.05.2020 року у справі № 711/17/19, від 03.06.2020 р. у справі № 357/13182/18.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють позовні вимоги та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,- /
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.