Справа №642/5779/21
Провадження №2-з/639/125/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Труханович В.В. розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ус Михайла Вячеславовича про забезпечення позову у цивільній справі №642/5779/21 за позовною заявою адвоката Ус Михайла Вячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа №642/5779/21 за позовною заявою адвоката Ус М.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відповідно до якої представник позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 90 275, 33 гривень та судовий збір у розмірі 908, 00 гривень.

Разом з позовною заявою представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Ус М.В. було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої він просив суд:

-накласти арешт на земельну ділянку площею 8, 23 га, що розташована на території Лукашівської сільської ради, кадастровий номер №:02:000:0180, що належить відповідачу, ОСОБА_2 , на праві приватної власності у межах суми позову у розмірі 90 275, 33 гривень. Заборонити відповідачу та іншим органам, суб`єктам державної реєстрації прав Міністерства юстиції України, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти дії, пов`язані з державної реєстрацією речових прав на нерухоме майно, а саме вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження, надання права користування, накладення заборон, інших речових прав на все майно, що належить відповідачу до набрання законної сили судовим рішенням, що буде мати характер остаточного;

-накласти арешт на все нерухоме майно належне відповідачу ОСОБА_2 , на праві приватної власності у межах суми позову в розмірі 90 275, 33 гривень. Заборонити вчиняти відповідачу, ОСОБА_2 , та іншим органам, суб`єктам державної реєстрації прав Міністерства юстиції України, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти дії, пов`язані з державної реєстрацією речових прав на нерухоме майно, а саме вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження, надання права користування, накладення заборон, інших речових прав на все майно, що належить відповідачу до набрання законної сили судовим рішенням, що буде мати характер остаточного.

В обґрунтування заяви зазначено, що 20.10.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, на суму 80 000, 00 гривень, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язалася виплатити борг до 20.10.2014. Вказаний договір було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області Туркою З.М. Позивач неодноразово нагадував відповідачу про повернення коштів, відповідач в свою чергу обіцяла повернути заборгованість та кожного разу просила відкласти дату повернення, через відсутність коштів.

18.07.2017 відповідач повернула позивачу 1 500, 00 гривень, про що була складена розписка. 04.11.2019 відповідач повернула позивачу 1 500, 00 гривень, про що також була складена розписка.

З 04.11.2019 по теперішній час відповідач жодних коштів позивачу не повертала.

Так, на думку позивача, зазначене свідчить про те, що в майбутньому може виникнути ризик невиконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання рішення у даному випадку слід розуміти не лише як стадію, яка має місце у судових рішеннях про присудження (та яка передбачає можливість застосування заходів державного примусу), але і більш широкому значенні, як таке правове положення сторін, за яких судом вирішено спір шляхом усунення невизначеності у правовідносинах між сторонами, зокрема, шляхом визнання права або його відсутності, та судом здійснено ефективний захист порушених прав, який в тому числі полягає у запобіганні подальшому порушенню прав та необхідності застосовувати додаткові заходи захисту.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заявник в своїй заяві про забезпечення позову просить суд накласти арешт на земельну ділянку площею 8, 23 га, що розташована на території Лукашівської сільської ради, кадастровий номер №:02:000:0180, що належить відповідачу, ОСОБА_2 та заборонити будь-якій особі вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження, надання права користування, накладення заборон, інших речових прав на все майно, що належить відповідачу до набрання законної сили судовим рішенням, що буде мати характер остаточного.

Як на підставу вказаних вимог заявник посилається на копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.11.2002, згідно якого відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 8, 5 умовних кадастрових гектарів, засвідченого сертифікатом ХР №010455, виданим Близнюківською райдержадміністрацією Харківської області, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 30.10.1996 за №329.

Крім того, заявник надає суду копію державного акту на право приватної власності на землю від 26.01.2003, виданого ОСОБА_2 , на підставі якого останній передається у приватну власність земельна ділянка площею 8, 23 га, що розташована на території Лукашівської сільської ради, а також копію розрахунку грошової оцінки земель сільськогосподарських угідь ділянки у приватній власності ОСОБА_2 , згідно якого, грошова оцінка земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 після індексації станом на 01.01.2003 становить 74 702, 00 гривень.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, суд критично ставиться до зазначених доказів, оскільки з державного акту на право приватної власності на землю від 26.01.2003, виданого ОСОБА_2 , на підставі якого останній передається у приватну власність земельна ділянка площею 8, 23 га, що розташована на території Лукашівської сільської ради, неможливо встановити, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 , зазначена земельна ділянка перебуває у власності останньої.

Окрім того, з копії розрахунку грошової оцінки земель сільськогосподарських угідь ділянки у приватній власності ОСОБА_2 , наданого заявником, в якості доказу, грошова оцінка земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 після індексації станом на 01.01.2003 становить 74 702, 00 гривень, однак позов подано до суду 28 серпня 2021 року, а відомостей щодо грошової оцінки земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 , на день звернення до суду немає, що позбавляє суд можливості встановити чи співмірні заходи забезпечення позову із заявленими вимогами.

Всупереч зазначеним вимогам закону, позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на теперішній час земельна ділянка площею 8, 23 га, що розташована на території Лукашівської сільської ради, кадастровий номер №:02:000:0180, належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ус Михайла Вячеславовича у цивільній справі № 642/5779/21 за позовною заявою адвоката Ус Михайла Вячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 149, 150, 153, 159 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ус Михайла Вячеславовича у цивільній справі № 642/5779/21 за позовною заявою адвоката Ус Михайла Вячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 04.10.2021.

Суддя В.В. Труханович