Провадження №22-ц/812/1851/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу №468/18/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Баштанський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Янчук Сергія Васильовича у приміщенні цього суду 02 серпня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 24 березня 2011 року підписала заяву б/н, в якій зазначила про свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, з якими відповідачка ознайомлена, складають договір про надання банківських послуг. Таким чином, виходячи з положень статті 634 ЦК України між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг. За умовами укладеного сторонами договору банком відкритий відповідачці кредитний рахунок, видано кредитну картку та встановлений кредитний ліміт, який згодом збільшений до 20500 грн.

Посилаючись на те, що Банк виконав в повному обсязі зобов`язання за договором, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 03 листопада 2020 р. виникла заборгованість у розмірі 50842 грн. 39 коп., з яких: 41656 грн. 01 коп. заборгованість за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту); 9186 грн. 38 коп. заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість, а також судовий збір в розмірі 2102 грн.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Відповідачкою був поданий до суду відзив на позов, згідно якого вона заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (проценти), а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання умов договору, оскільки Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, нею (відповідачем) не визнаються та не містять її підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами. Крім того, відповідач посилається на сплив строку позовної давності.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 серпня 2021 р. у задоволенні позовних вимог Банка відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачем до позовної заяви витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт та з Умов і правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви від 23 березня 2011 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати, що між сторонами у письмовій формі було обумовлено сплату позичальником процентів за користування кредитом та відповідальність за порушення умов договору (пеня, штраф тощо), тому відмовив в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за процентами в розмірі 9186,38 грн.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту (фактично отриманими відповідачем за кредитним договором грошовими коштами), суд вважав, що з наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості та виписки за рахунком відповідача вбачається, що сума заборгованості за тілом кредиту частково утворилась внаслідок фактичного зарахування до нього заборгованості за процентами та іншими платежами, пов`язаними з кредитом, за попередні періоди. Однак такі зарахування, на думку суду, є безпідставними, з огляду на встановленні судом обставини щодо безпідставності нарахування позивачем процентів за користування кредитом (в даному випадку та інших платежів в цілому).

Оскільки відповідачка користувалася кредитними коштами, наданими позивачем, шляхом зняття готівкових коштів з картки, безготівкового придбання товарів, переказу кредитних коштів на інші картки, поповнення мобільного телефону тощо за період з 03 грудня 2009 року по 01 серпня 2020 року в загальній сумі 105 846,35 грн., а внесла коштів на повернення кредиту в загальній сумі 170 417,47 грн., суд виснував про відсутність у відповідачки заборгованості перед позивачем по тілу кредиту за вищевказаним кредитним договором в зв`язку з поверненням відповідачкою (позичальником) коштів, отриманих за кредитним договором. За такого суд відмовив в задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю вимог.

В апеляційній скарзі представник Банку вказує, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Щодо укладення договору та його умов, позивач зазначив, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. До суду була надана копія заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив, що «Я згоден, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг. Я зобов`язуюся виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua». На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, Відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомата, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Судом всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 грудня 2019 року по справі № 750/6058/17-ц.

Стосовно доказів приєднання до умов договору.

Як вважає позивач, суд помилково застосував до спірних правовідносин висновки Великої палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, не звернувши уваги на те, що в зазначених справах різні обставини, а саме, що в матеріалах даної справи наявні: витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви); копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви і, до якої приєднався Відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження.

Користуючись протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення боргу, відповідач у відповідності до ч. 2 ст. 642 ЦК України фактично погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, які діяли як на момент укладення договору, так і після внесення до них змін шляхом прийняття нових редакцій Умов та правил, а також Тарифів.

Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також що він не знав про умови кредитування. Розмір наявної заборгованості Відповідачем не спростовано.

Відтак, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним, тому суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, порушив норми матеріального права, а висновок суду про те, що у Відповідача відсутня заборгованість, а натомість наявна переплата, оскільки сума внесених на погашення коштів перевищує суму фактично використаних коштів, не відповідає умовам договору та вимогам статті 534 ЦК України.

Так, суд, здійснюючи перерахунок заборгованості, порушив умови договору та вимоги статті 534 ЦК України, проігнорував, що Позивачем заявлено також вимоги за процентами.

Крім цього, суд не звернув уваги на те, що Відповідачем не оспорювався факт погодження умов кредитування, у тому числі щодо порядку погашення заборгованості.

Позивач наголошує, що суми, які він просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені.

Зокрема, із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції про зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості.

Згідно з розрахунку заборгованості (графа «Сума погашення за наданим кредитом») чітко вбачаються суми, сплачені відповідачем на погашення заборгованості, загальна сума погашень складає 119541 грн., а не 170417,47 грн., як зазначив суд першої інстанції.

Відповідач не звертався до Банку задля розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами, адже користувався кредитною карткою, про що свідчать особисто вчинені ним операції по кредитній картці (в т.ч. щодо часткового погашення заборгованості).

Тобто, обставини справи свідчать про те, що відповідно до частини 2 статті 642 ЦК України Відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, у тому числі щодо сплати відсотків.

Якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Висновки суду щодо погашення заборгованості та наявності переплати суперечать як умовам договору, так і ст.ст. 534, 1048 ЦК України, адже факт погашення заборгованості за процентами не доводився відповідачем та не встановлювався судом, відповідно, факт переплати встановлено передчасно.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 16).

В подальшому відповідачкою на підставі укладеного договору про надання банківських послуг були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, який неодноразово збільшувався і остаточно був встановлений у розмірі 20500 грн. на платіжну картку.

Факт укладання такого договору, користування кредитними коштами відповідачкою не оспорюється і підтверджується, крім підписаною анкетою-заявою, також випискою по особовому рахунку на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 52-61).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідачки інші складові його повної вартості проценти за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 березня 2011 року, посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом та сплати неустойки (як пені, так і штрафів), а колегія суддів відхиляє доводи про помилковість таких висновків в апеляційній скарзі, які суперечать наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Зокрема, колегія суддів вважає помилковим доводи апеляційної скарги про те, що висновки, викладені у вказаній вище постанові Верховного Суду, не можуть бути застосовані у справі, яка переглядається, через наявність різних правовідносин, оскільки правовідносини у цих справах є однорідними, пов`язаними із отриманням кредитних коштів на картковий рахунок та обґрунтуванням позивачем своїх вимог тим, що сторони визначили умови кредитування відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів за відсутності в матеріалах справи підтверджень про узгодження таких умов з позичальником.

До того ж доводи апеляційної скарги про неприйнятність застосування зазначеної правової позиції Верховного Суду через те, що відповідачкою не заперечується погодження з нею умов договору, зокрема щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, спростовуються змістом відзиву ОСОБА_1 проти позовної заяви (а.с. 72-75), згідно змісту якої відповідачка заперечує те, що нею було підписано умови та правила надання банківських послуг, та у зв`язку з цим заперечує погодження умов кредитного договору.

Також з цих же підстав відхиляються аргументи апеляційної скарги про погодження умов договору шляхом тривалого використання грошових коштів, наданих позивачем, оскільки сам по собі цей факт за відсутності доказів підписання позичальником умов кредитного договору не підтверджує згоду останнього на конкретні умови кредитування.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на невизнання судом першої інстанції факту укладання договору, оскільки суд першої інстанції цей факт встановив, але відхилив посилання апелянта на погодження сторонами його умов щодо нарахування процентів.

Щодо позовних вимог про стягнення розрахованої позивачем заборгованості за кредитом, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Як встановив суд, підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, відповідачка уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтвердила своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем довідки відповідачка як до підписання анкети-заяви про надання банківських послуг від 24 березня 2011 року, так і після отримувала кредитні картки: 11 листопада 2009 року № НОМЕР_1 з терміном дії 11/13, 24 березня 2011 року № НОМЕР_2 з терміном дії 09/14, 16 вересня 2011 року № НОМЕР_3 з терміном дії 10/15, 21 жовтня 2013 року № НОМЕР_4 з терміном дії 07/17, 21 жовтня 2013 року № НОМЕР_5 , 13 червня 2014 року № НОМЕР_6 з терміном дії 01/18, 22 лютого 2018 року № НОМЕР_7 з терміном дії 01/22, 24 липня 2018 року № НОМЕР_8 з терміном дії 06/22, 13 вересня 2019 року № НОМЕР_9 з терміном дії 08/23, за допомогою яких використовувала кредитні кошти, надані позивачем (а.с. 14).

Таким чином Банк надав відповідачці грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049).

В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачці кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки з особового рахунку, відповідачка використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила їх повернення.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 03 листопада 2020 року становить 50842 грн. 39 коп. і складається із: заборгованості за кредитом 41656 грн. 01 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом 9186 грн. 38 коп.

Установивши, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява не містить умов щодо порядку та строку повернення кредитних коштів, розміру та порядку оплати процентів за користування кредитним коштами, суд обґрунтовано зробив висновок про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні нарахованої Банком заборгованості за процентами.

Враховуючи, що укладений між сторонами кредитний договір від 24 березня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд вважав, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту (фактично отриманими відповідачем за кредитним договором грошовими коштами), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості та виписки за рахунком відповідачки вбачається, що сума заборгованості за тілом кредиту частково утворилась внаслідок фактичного зарахування до неї заборгованості за процентами та іншими платежами, пов`язаними з кредитом, за попередні періоди. Однак такі зарахування, є безпідставними, з огляду на встановленні судом обставини щодо безпідставності нарахування позивачем процентів за користування кредитом та інших платежів.

Між тим, відповідно до виписки з особового рахунку ОСОБА_2 (а.с.52-61) за період з 02 грудня 2009 року по 01 серпня 2020 року нею отримано та використано 105846 грн. 35 коп. кредитних коштів, а внесено на погашення заборгованості за кредитом 170417 грн. 47 коп., тому суд вважав, що у відповідачки відсутня заборгованість за кредитом, яка підлягає стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо неправильності наведеного розрахунку суду першої інстанції.

Так, посилання на те, що відповідачкою було внесено на погашення не 170417 грн. 47 коп., а 119541 грн. суперечить розрахунку суду першої інстанції, в якому враховані усі здійснені відповідачкою операції з поповнення карткового рахунку, які відображені у виписці по рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про відмову у стягненні процентів за користування кредитними коштами носять загальний декларативний характер, суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та наведеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не заслуговують на увагу.

Зокрема, щодо посилань на положенням статті 1048 ЦК України та обов`язок суду самостійно визначити розмір заборгованості за процентами.

Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені стаття 16 ЦК України.

Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Підставами позову згідно зі статтею 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом у розмірі 50842 грн. 39 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 9186 грн. 38 коп., які були вирахувані ним на підставі умов кредитного договору, які він вважав погодженими з відповідачкою у встановленому законом порядку.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі статтею 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

Позовна заява не містить обґрунтування позовних вимог необхідністю застосування положень статті 1048 ЦК України, згідно якої якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Не наведено в позовній заяві також розрахунок заборгованості по процентам, виходячи з облікової ставки Національного банку України та здійснених відповідачкою платежів по договору.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення процентів, виходячи із зазначених положень статті 1048 ЦК України, а тому у суду не було правових підстав в межах заявлених позовних вимог визначати розмір заборгованості за процентами виходячи з положень ст. 1048 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що, підписавши анкету-заяву, відповідачка погодилась з запропонованими позивачем Умовами та Правилами, була з ними ознайомлена, в суді такий факт не заперечувала.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, виходячи із наявних у справі доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Щодо наведеного судом розрахунку заборгованості за кредитом, який проведений виходячи із різниці отриманих та повернутих позичальником кредитних коштів, то у зв`язку із тим, що суд виходив із недоведеності досягнення сторонами домовленості стосовно сплати процентів, відсутні підстави вважати такий розрахунок помилковим.

З урахуванням викладеного суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, а тому в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування рішення суду, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 21 вересня 2021 року