Справа № 465/8227/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2021 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Палюх Н.М.

при секретарі Гербут Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за позикою в розмірі 377415 євро 14 євроцентів, яка складається з: 350000,00 євро - основна сума позики, 8630,14 євро - проценти за користування позикою та 18785,00 євро - 3% річних. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 350000 євро. Справжність підпису відповідача на заяві про підтвердження факту отримання грошових коштів засвідчена нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Романко Л.В. у реєстрі за № 425. Додатково розпискою від 28 грудня 2018 року ОСОБА_2 власноруч визначив дату повернення коштів до 18 лютого 2019 року, однак коштів не повернув. 21 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 повернув позивачці кошти в розмірі 10000 євро і вказані кошти були спрямовані на погашення 3% річних, а саме 6099 євро зараховано на оплату 3% річних, нарахованих у період з 01.12.2020 року по 01.07.2021 року, та 3901 євро на оплату 3% річних, нарахованих у період з 18.02.2019 року по 01.12.2020 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 та є співвласниками по 1/3 частині вказаної квартири. Вважає, що відповідачі повинні відповідати як солідарні боржники, оскільки кошти отримані у борг були використані на потреби сім"ї. За наведених обставин, просить позов задовольнити та стягнути з відповідачів на користь позивача вказану суму заборгованості, а також судові витрати.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.02.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, проте подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, просять позов задоволити в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відзивів не подали.

Оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що дійсно 28.12.2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 350000 євро, що еквівалентно 10932425 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 28.12.2018 року, що підтверджується нотірально засвідченою заявою /а.с. 6/.

Керуючись ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути отримані від позивачки кошти до 18.02.2019 року, проте своїх зобов`язань останній не виконав.

21 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 повернув позивачці кошти в розмірі 10000 євро, що стверджується позивачем, вказані кошти були спрямовані на погашення 3% річних, а саме 6099 євро зараховано на оплату 3% річних ,нарахованих у період з 01.12.2020 року по 01.07.2021 року, та 3901 євро на оплату 3% річних, нарахованих у період з 18.02.2019 року по 01.12.2020 року .

Таким чином, сума основного боргу, яка на сьогодні не повернута відповідачем, становить 350000 євро.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначила, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Зважаючи на те, що згідно заяви від 28.12.2018 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки в борг кошти в євро, він зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у євро, що становить 350000 євро.

Щодо стягнення відсотків за користування позикою та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання суд зазначає наступне.

За положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.

Таким чином, відсотки за користування кредитом та три відсотки річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, також мають бути виражені у валюті боргового зобов`язання - євро.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №464/3790/16-ц.

Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір відсотків за користування позикою за період з 29.12.2018 року до 17.02.2019 року, нарахований на підставі ст. 1048 ЦК України, становить 8630,14 євро та розмір трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 18.02.2019 року до 01.12.2020 року, з врахуванням сплачених відповідачем 3901 євро, становить 14884 євро. Даний розрахунок не спростований відповідачем, а тому суд бере такий до уваги та з таким погоджується.

Щодо доводів ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості з обох відповідачів суд зазначає наступне.

Судом з`ясовано, що на час укладення заяви від 28.12.2018 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя лише в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 490/6024/16-ц зазначив, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору чи договору позики у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

У матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували, що вказаний договір позики (заява від 28.12.2018 року) був укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а кошти отримані в борг за цим договор фактично були використані на задоволення потреб сім`ї.

Крім цього положення ст. 65 СК України передбачають отримання письмової згоди другого з подружжя у разі укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна.

З матеріалів справи вбачається, що предметом договору є грошова сума в розмірі 350000 євро, що виходить за межі дрібного побутового правочину. Проте, позивачем не було надано доказів того, що ОСОБА_3 надавала письмову згоду на укладення вказаного правочину.

Отже, підстави для стягнення боргу за договором позики від 28.12.2018 року у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про стягнення заборгованості за договором позики від 28.12.2018 року лише з одного відповідача ОСОБА_2 .

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 в користь позивачки судовий збір в розмірі 10510 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 202, 207, 526, 530, 610, 612, 629, 639, 1046-1049 ЦК України, ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264-265, 280-282 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму позики у розмірі 350000,00 євро, проценти у розмірі 8630,14 євро, 3% річних у розмірі 14884,00 євро, а всього - 373514 (триста сімдесят три тисячі п`ятсот чотирнадцять) євро 14 євроцентів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 10510 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до вимог п.п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 29.09.2021 року.

Суддя: