Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Ковальчук Т.А.,

при секретарі Нестер К.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Магдалинівська селищна рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

В С Т А Н О В И В:

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа: Магдалинівська селищна рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На даний час в зазначеному будинку зареєстровано 5 осіб, але вже більше двох років ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 за даною адресою не проживають, не сплачують комунальні послуги та не беруть участі в утриманні житлового будинку. Позивачу, для вчинення окремих правочинів щодо будинку, потрібна згода проживаючих в ній осіб. А оскільки відповідачі не проживають, це не дозволяє власнику будинку розпоряджатися ним на власний розсуд. Через реєстрацію в будинку відповідачів створюються перешкоди вільного користування та розпорядження нерухомим майном, що порушує його права як власника. Відмова відповідачів у добровільному порядку знятися з реєстрації змусила позивача звернутися до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 29 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, копії якої направлені сторонам по справі рекомендованими листами з повідомленням, що підтверджується списком від 01 липня 2021 року за № 308 (штрих-кодовий ідентифікатор - № 544 та № 587) (а.с.18).

Додатково, 08 липня 2021 року на веб-сайті Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області опубліковано повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відкриття провадження у цивільній справі про стягнення аліментів. (а.с.20,21).

Тобто, дотримуючись вимог ч.ч. 2-6 ст. 128 ЦПК України, суд повідомив учасників справи про вчинення відповідної процесуальної дії належним чином.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України, відповідачами подано не було.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Будинок АДРЕСА_1 є приватною власністю ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.12.2006 № 12933895. (а.с.10).

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 14 червня 2020 року за вих. № 1047 до складу сім`ї позивача належать: дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно інформації Магдалинівської селищної ради від 06 липня 2021 року за вих. № 1272, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають.

Факт не проживання відповідачів за вищевказаною адресою також підтверджується письмовим поясненням батька ОСОБА_2 - ОСОБА_7 від 13 липня 2021 року. (а.с.22).

Наданий позивачем, як доказ, акт обстеження місця проживання, складений депутатом Магдалинівської ОТГ Стряпан Ю.П. від 16 червня, суд не бере до уваги оскільки дата його складання зазначена не повністю, що унеможливлює а ні підтвердити, а ні спростувати обставини, викладені в ньому. (а.с.12).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішення суду.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації за місцем проживання обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації за місцем проживання, суд зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 .

Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Неповнолітній відповідач ОСОБА_4 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що неповнолітній ОСОБА_4 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком не має і суд вважає, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 19, 77, 78, 81, 259, 264-266, 274, 275, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Магдалинівська селищна рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, шляхом зняття їх з реєстрації в житловому будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.А.Ковальчук