Справа № 442/3092/21 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/2774/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.,

суддів - Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря Івасюти М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2021 року у справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Турія Андрія Івановича до ОСОБА_2 , треті особи служба у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька,-

в с т а н о в и в:

В квітні 2021 року представник позивачки звернувся в суд із позовом до відповідача, третя особа служба у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 16 січня 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано на підставі заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 липня 2020 року. У шлюбі із відповідачем у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти проживають із позивачкою на окупованих РФ територіях, а саме в Автономній Республіці Крим та знаходяться на її повному утриманні. Відповідач з 2016 року не приймає участі у вихованні та забезпеченні дітей, не спілкується з дітьми.

Зазначав, що позивачка разом з дітьми з метою відпочинку, оздоровлення та розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, планує відвідати Королівство Бельгію, місто Білзен у період з 01.06.2021 по 30.10.2021 під час літніх чи осінніх канікул, однак відповідач ухиляється від надання дозволу на таку поїздку, посилаючись на неможливість ним виїхати через відсутність паспорта, що підтверджується перепискою у Viber та електронним листом.

У місті Білзен проживають колишні сусіди, з якими позивачка та її діти постійно спілкувалися, ходили один до одного в гості, відпочивали разом та гралися на одному дитячому майданчику.

Із урахуванням викладеного, просив позов задоволити.

Оскаржуваним заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову представника ОСОБА_1 - адвоката Турія Андрія Івановича до ОСОБА_2 , треті особи служба у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації, служба у справах дітей Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.

Стверджує, що при розгляді справи судом, думка та інтереси дітей не взяті до уваги, обставини справи в частині відносин з батьком не вивчені. Судом не взято до уваги те, що з 2016 року батько дітей з ними не проживає, про дітей не піклується та не має бажання їх бачити. Саме його відсутність на території України, яка підтверджена доказами зазначеними нею в позові і не дають можливості отримати від нього такий дозвіл.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У судове засідання 27 вересня 2021 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи сторони у цій справі не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

Від служби у справах дітей Меденицької селищної ради надійшло клопотання про слухання справи за відсутності представника служби.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-які документи, з яких суд би мав можливість встановити мету поїздки, конкретне місцеперебування дітей за кордоном впродовж запланованого виїзду. Крім того, не обґрунтовано, що поїздка дітей відповідає саме інтересам останніх, а також не надано гарантій того, що у випадку транскордонного переміщення дітей вони повернуться до України, що може призвести до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними. До того ж, суду не надано доказів, що відповідач ухиляється від надання в нотаріальному порядку згоди на виїзд дітей за кордон, відтак підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 16 січня 1997 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 липня 2020 року.

За час перебування сторін у шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивачки вказував на те, що відповідач ухиляється від надання дозволу на поїздку дітей за межі України, посилаючись на неможливість ним виїхати з країни, в якій він перебуває, та через відсутність паспорта. На підтвердження зазначеного представником позивачки надано роздруківку із переписки сторін у мережі Viber та лист із електронної пошти.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Встановивши, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення, не обґрунтовано, що поїздка дітей відповідає саме інтересам останніх, а також не надано гарантій того, що у випадку транскордонного переміщення дітей вони повернуться до України, суд першої інстанції суд дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що відмова у задоволенні даного позову не є абсолютною перешкодою для виїзду позивачки із дітьми за кордон без згоди відповідача. Оскільки, звертаючись із даним позовом, представник позивачки вказував на те, що діти проживають із матір`ю, перебувають на її повному утриманні, з 2016 року батько не приймає участі у вихованні та забезпеченні дітей. Отже, якщо обставини, викладені у позовній заяві, є такими, що відповідають дійсності, то позивачка зможе в подальшому забезпечити виїзд дітей за кордон на строк до одного місяця, на підставі документів, передбачених чинним законодавством.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.05.2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі за позовною заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Турія Андрія Івановича до ОСОБА_2 , треті особи служба у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька.

У вказаній ухвалі вказано, що із врахуванням вимог ст.. 19, 274 ЦПК України, дана справа є малозначною і її належить розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ст.. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька виникла з сімейних правовідносин, не є малозначною та підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відтак, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2021 року слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є 05.10.2021 року.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2, п. 7 ч. 3 ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову представника ОСОБА_1 - адвоката Турія Андрія Івановича до ОСОБА_2 , треті особи служба у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.10.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.