Єдиний унікальний номер судової справи: 489/5084/20
Провадження № 22ц/812/1601/21 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

27 вересня 2021 року м. Миколаїв Справа № 489/5084/20

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

без участі учасників справи належно повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Кругляк Наталії Сергіївни подану в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

У жовтні 2020 року громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Верховного суду від 18 грудня 2020 року підсудність цивільної справи визначено Ленінський районний суд м. Миколаєва.

Позовна заява мотивована тим, що 23 листопада 2018 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Дніпровському районному у місті Києві ВДРАЦС ГТУЮ у місті Києві, актовий запис №3242. Спільних дітей сторони не мають. Сімейне життя у подружжя не склалось, у них відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на подружнє життя, різний менталітет, між ними часто виникають конфлікти. Усе це створює нестерпні умови для спільного життя подружжя.

На теперішній час сторони разом не проживають, шлюбно-сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, сім`я фактично розпалася та існує лише формально.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд розірвати шлюб, укладений 23 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у Дніпровському районному у місті Києві ВДРАЦС ГТУЮ у місті Києві, актовий запис №3242.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано шлюб, зареєстрований 23 листопада 2018 року Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис №3242 від 23 листопада 2018 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Позашлюбне прізвище відповідачки визначено як « ОСОБА_2 ».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керуючись тим, що спір має вирішуватись відповідно до законодавства України, виходив з того, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають за різними адресами, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 діючи через свого представника - адвоката Кругляк Н.С. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони проживали за межами України, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню право Федеративної Республіки Німеччина.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд встановив, що 23 листопада 2018 року між ОСОБА_3 , громадянином Федеративної Республіки Німеччина, та громадянкою України ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 23 листопада 2018 року.

Спільних дітей у сторін немає.

Сторони остаточно припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають за різними адресами, сім`я існує лише формально.

Під час розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_2 є громадянкою України, зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 та мала дозвіл на тимчасове проживання на території Федеративної Республіки Німеччина, яке дійсне до 25 квітня 2021 року. Іншого матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідача - адвокат Кругляк Н.С. зазначала, що сторони спільно проживали за межами України на території Федеративної Республіки Німеччина, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню право Федеративної Республіки Німеччина, оскільки в силу статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» спільним особистим законом подружжя є право держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі Закон № 2709-IV) встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями статей 60, 63 Закон № 2709-IV встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно зі статтею 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Аналіз положень статті 60 Закону № 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема:

1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie);

2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii);

3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law);

4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).

Встановивши, що шлюб між сторонами укладений 23 листопада 2018 року на території України, в установі Дніпровському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на момент подання позову фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, відповідач з 2011 року має в Україні зареєстроване і постійне місце проживання, є громадянкою України, договору про вибір підсудності справи, згідно частин 2, 3 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», між сторонами не укладалося, спільних дітей у сторін немає, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, правильно застосував статті 60, 63 Закон № 2709-IV та дійшов обґрунтованого висновку про застосування законодавства України.

Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Правилами частини 3,4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явленим одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

За загальним правилом позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, за виключенням певних випадків (частини 2-4 статті 110 СК України).

Положення статті 111 СК України надають суду право вжити заходи щодо примирення подружжя за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства.

Правилами статті 112 СК України передбачені підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя.

Так, відповідно до цієї норми суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Вимогу розірвати шлюб ОСОБА_3 обґрунтовував відсутністю будь-якого взаєморозуміння з дружиною, постійними сварками, окремим проживанням та стійким небажанням відновлювати подружні стосунки.

Оцінюючи ці обставини, суд враховує і принцип статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яким кожному гарантоване право на повагу до його приватного та сімейного життя та обмеження втручання у цю сферу відносин людини.

За такого, колегія суддів вважає примушення позивача до оприлюднення окремих аспектів особистих стосунків з дружиною порушенням цього принципу. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо (постанова ВС/КС від 28 листопада 2018 року у справі № 206/3459/16-ц).

При цьому суд усвідомлює, що відмова у розірванні шлюбу на вимогу відповідачки не може примусити позивача поза його волею повернутись до родини, налагодити відносини з дружиною, відновити взаєморозуміння, повагу та любов до неї.

Отже, враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, примушення одного з подружжя до збереження шлюбу, при наявності на це його категоричного заперечення, апеляційний суд вважає порушенням вимог статей 24, 55 та 56 СК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, передбачених статтею 112 СК України.

Враховуючи вищезазначене, заперечення відповідачки щодо недоведеності позивачем підстав для розірвання шлюбу, а також посилання ОСОБА_2 на бажання відновити сімейні стосунки, не може стати дієвим фактором для відновлення подружніх та сімейних стосунків сторін та бути достатньою підставою для відмови у розірванні шлюбу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями статті 374 ЦПК України не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції в разі скасування рішення суду направлення справи на новий розгляд,

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Кругляк Наталії Сергіївни подану в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 28 вересня 2021 року.