Провадження № 22ц-824/7273/21 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

4 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів та Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,-

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 3% річних у розмірі 7 797,04 грн. та інфляційні втрати у розмірі 27 047,68 грн., посилаючись на те, що в період з 07 травня 2007 року по 30 червня 2016 року він проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Зазначає, що 30 червня 2016 року його звільнено з посади за п. 2 п. 1 ст. 77 Закону України «Про поліцію» через хворобу. Вказує, що 15 грудня 2016 року, за результатами медичного огляду Київською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 йому встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

В грудні 2016 року він звернувся за місцем служби із рапортом про виплату йому одноразової грошової допомоги, до якого додав всі необхідні документи. Вказує, що відповідач зобов`язаний був виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності в розмірі 320 000,00 грн. Однак, 07 березня 2017 року відповідачем було виплачено йому одноразову грошову допомогу лише у розмірі 144 000,00 грн., недоплативши 176 000,00 грн.

За таких підстав він звернувся до суду із адміністративним позовом, і постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року його позов було задоволено та стягнуто з відповідача суму одноразової грошової допомоги в розмірі 176 000,00 грн. Недоплачена сума одноразової грошової допомоги виплачена відповідачем лише 28 серпня 2018 року. Однак це зобов`язання відповідач повинен був виконати ще 07 березня 2017 року, коли частково виплатив йому грошову допомогу у розмірі 144 000,00 грн.

У зв`язку з чим, вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому інфляційні втрати за весь час прострочення виконання в повному обсязі грошового зобов`язання по виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, а також сплатити три проценти річних від недоплаченої у строк суми, а саме з 07 березня 2017 року по 27 серпня 2018 року включно.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що положення ст. 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки вони стосуються грошового зобов`язання, також вказує, що суд першої інстанції неправильно встановив, що відповідач набув статусу зобов`язаної сторони лише з 18 квітня 2018 року, тобто з дня ухвалення постанови Київським апеляційним адміністративним судом у справі №357/10787/17, оскільки зобов`язання зі сплати 176 000, 00 грн. виникло з 07 березня 2017 року з моменту часткової виплати грошової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оскільки між позивачем та відповідачем договірних відносин не існувало, то зазначена позивачем вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, оскільки такі відносини виникли з приводу проходження позивачем військової служби, вони не є цивільно-правовими та мають виключно публічний характер, а відтак, на його думку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 статті 625 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин, адже вони виникли у зв`язку із встановленням інвалідності позивачу, а відтак не є правовідносинами деліктними (про відшкодування шкоди), зобов`язальними (договірними) чи правовідносинами, які виникають після постановлення судового рішення про стягнення грошової суми.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 07 травня 2007 року по 30 червня 2016 року ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та звільнений зі служби 30 червня 2016 року, згідно наказу Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області № 65 о/с.

15 грудня 2016 року за результатами медичного огляду Київською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності.

У грудні 2016 року позивач звернувся за місцем служби з рапортом щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Згідно протоколу засідання комісії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України від 26 грудня 2016 року № 1-16 ОСОБА_1 призначено одноразову грошову допомогу у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановлених для працездатних осіб, що становить 144 000,00 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 07 березня 2017 року Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплачено позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 144 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 53 від 07 березня 2017 року.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року визнано бездіяльність Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності протиправною та стягнуто з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації на користь ОСОБА_1 недоплачену суму одноразової грошової допомоги в розмірі 176 000,00 грн. (справа № 357/10787/17) (а.с.10-13).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року вищевказану постанову суду першої інстанції залишено без змін (а.с.14-17).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, зокрема і з підстав ухвалення судового рішення.

Окрім того, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Тобто, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевим судом не було належним чином взято до уваги вищевказаних норм матеріального права та не враховано, що у відповідача виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі №357/10787/18, а тому висновки місцевого суду про те, що відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 статті 625 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин, не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, позаяк відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, виплативши позивачу вказану в судовому рішенні суму коштів лише 28 серпня 2018 року, у зв`язку із чим у останнього виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

За таких обставин, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних за несвоєчасну виплату вказаної суми коштів, яка розраховується за формулою: 176 000 (сума боргу) х 3%: 100%: 365днів х 133 (кількість днів прострочення з 18 квітня 2018 року по 28 серпня 2018 року) = 1923, 95 грн., при цьому сума інфляційних втрат на користь позивача стягненню не підлягає, оскільки за період з квітня по серпень 2018 року розмір інфляційних збитків має від`ємне значення.

Отже, всього на користь ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню 1923, 95 грн. 3 % річнихза прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги про те що, наслідки статті 625 ЦК України необхідно застосувати з 07 березня 2017 року, коли відповідач частково виплатив грошову допомогу у розмірі 144 000 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки грошове зобов`язання по виплаті 176 000, 00 грн. виникло саме на підставі постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року, крім того ні постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, ні іншим спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію», чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачено сплати встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних за неприйняття чи несвоєчасне прийняття рішення щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,а оскаржуване рішення - скасуванню як таке, що ухвалене з неповним дотриманням норм матеріального права та неповним з`ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 18 квітня 2018 року до 28 серпня 2018 року у розмірі 1 923 (одна тисяча дев`ятсот двадцять три) грн. 95 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: