печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С.В.,

за участі секретаря судових засідань Брачун О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Васіна І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про виплату коштів, належних як неотриманий заробіток за час вимушеного прогулу та про виплату моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства юстиції України про виплату коштів, належних як неотриманий заробіток за час вимушеного прогулу та про виплату моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що виходячи з фундаментального принципу необхідності кожного громадянина поважати законодавство та рішення судів України, беручи до уваги Постанову Шостого суду, яка набрала юридичної сили та згідно з якою рішення Окружного суду від 16 серпня 2018 року у справі № 826/490/18 вважається виконаним, позивачу доводиться визнавати як юридичний факт те, що за результатами конкурсу його не визнано переможцем за жодною з двох ідентичних посад (у двох випадках ним визнано громадянку ОСОБА_3 ), проте його визнано (і про це конкурсна комісія прямо вказала у протоколі №1, що саме позивач (а не громадянка ОСОБА_4 ) є другим за результатами конкурсу кандидатом і претендентом на обидві посади (одну з яких мав би обійняти позивач, у той час як ОСОБА_3 обійняла б іншу аналогічну посаду). Громадянка ОСОБА_3 була призначена на посаду під №217 (номери присвоєно Національним агентством з питань державної служби), а посаду з номером № 219 через вчинені та встановлені Окружним судом порушення з боку Мін`юсту обійняв не позивач, а громадянка ОСОБА_4 , чим було допущено порушення порядку призначення особи на посаду державної служби за результатами проведення конкурсу (як єдиної підстави призначення особи вперше на посаду державної служби). Отже, як рішення Окружного суду від 16 серпня 2018 року, так і протокол засідання Конкурсної комісії Мін`юсту від 18.02.2019 року, призначеного у зв`язку з необхідністю виконати рішення Окружного суду, засвідчив, що не існувало правових підстав для перебування громадянки ОСОБА_4 на посаді державної служби.

Безальтернативно одну з двох ідентичних посад впродовж п`яти днів після встановлення волевиявлення ОСОБА_3 мало бути офіційно запропоновано ОСОБА_1 , чого не було зроблено з боку Мін`юсту. Через непризначення його у грудні 2017 року на посаду, право на яку він законно виборов, впродовж понад 8-ми місяців він не тільки був змушений залишатися у стані повної професійної та життєвої непевності, але й заново готуватися до конкурсів на посади державної служби, і головне - залишити себе та свою нужденну сім`ю (станом на грудень 2017 року перебував на обліку у Голосїївській районній філії Київського міського центру зайнятості, а дружина, при цьому, перебувала на п`ятому місяці вагітності) без належних засобів до існування (за винятком допомоги по безробіттю).

Позивач зазначив, що питання непризначення переможця конкурсу або другого за результатами конкурсу кандидата, у межах спірних правовідносин не було дискреційними повноваження відповідача (що вже доводилося у суді у «моїй» справі № 826/490/18), оскільки при їх реалізації відповідач не мав права діяти на власний розсуд, а зобов`язаний відповідно до законодавства, що діяло на той момент, запропоновувати особі подати необхідні документи для призначення на посаду та вжити подальших дій у цьому напрямі щодо призначення особи на відповідну посаду державної служби.

Відповідач зобов`язаний виплатити йому за час вимушеного прогулу кошти, належні в рахунок заробітку (з урахуванням деяких індивідуальних складових заробітної плати), яку він нарахував ОСОБА_4 , за час з 22.12.2017 року до 02.09.2018 року.

Також позивач зазначив, що набуття, підготовка та вивчення матеріалів для цієї справи, написання цієї позовної заяви вже у 2020 році зайняло кілька місяців, впродовж яких дружина справедливо висловлювала йому своє обурення нехтуванням обов`язками з виховання дитини та сімейним дозвіллям. Чітко підрахувати у грошовій формі цю немайнову шкоду, завдану приватному життю та приватному життю сім`ї, не є можливим, але наявність та суттєвість такої шкоди для позивача особисто є беззаперечним та досить відчутним чинником.

Позивач вважає, що сума у 72 400 гривень (яка, для порівняння, приблизно дорівнює двом заробітним платам державного експерта у 2017 році - 36 200 гривень) є належною та відповідною вищезазначеній ситуації, такою, одержавши яку в якості моральної компенсації можна буде заявляти надалі людям, що за свої права варто боротися (не лише з теоретико-філософського боку).

Представник Міністерства юстиції України подав відзив на позов, в якому зазначив, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018 у справі № 826/490/18 конкурсною комісією для проведення конкурсу на зайняття посад фахівців з питань реформ Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України переглянуто результати конкурсу, оформлені протоколом від 06.12.2017 № 16, без урахування поділу на групи за загальним рейтингом.

На підставі Загального рейтингу кандидатів без поділу на групи переможцем конкурсу на вищевказану посаду визначено ОСОБА_3 із загальною сумою балів 13,4. Другим за результатами конкурсу визначено ОСОБА_1 , який набрав 12,4 балів.

Таким чином, Міністерством юстиції України в повній мірі виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018 у справі № 826/490/18 відповідно до його резолютивної частини, що також підтверджується постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі № 826/490/18.

При цьому, позивач не скористався своїм правом на оскарження рішення Комісії від 18.02.2019.

Сторона відповідача звертає увагу суду на те, що навіть після перегляду результатів конкурсу позивач не став переможцем на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України, тобто між позивачем та Міністерством юстиції України не виникло трудових правовідносин та не було укладено трудовий договір.

Позивачем не надано доказів порушення прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки між ОСОБА_1 та Міністерством юстиції України відсутні будь-які правовідносини в рамках законодавства, оскільки, як вже зазначалося вище спір вичерпано в рамках адміністративної справи № 826/490/18, відповідно до якої позивач оскаржував рішення Комісії.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що твердження відповідача про те, що нібито лише переможець конкурсу займає посаду державної служби, не відповідає положенням Закону України «Про державну службу». Таке право надається за передбачених у законі обставин і другому за рейтингом кандидату. Базові порушення прав позивача з боку відповідача встановлені Окружним адміністративним судом м. Києва і стосувалися порушень Комісією процедури проведення конкурсу у грудні 2017 року, а не дій Комісії у лютому 2019 року.

Оскільки суб`єкт владних повноважень не виконав свого обов`язку як роботодавець - не надав позивачу можливості стати працівником (хоча, як це було встановлено у справі № 826/490/18), він немає дискреційних повноважень щодо пропонування або непропонування однієї з двох посад державної служби, а зобов`язаний запрошувати на роботу за результатами чесного та належно проведеного конкурсу), позивач має право на нестримані з вини відповідача кошти як заробітну плату. Адже він є не гіршим за своїми професійними компетентностями за кандидата з третім рейтингом, а (судячи з тих же результатів конкурсу) він номінально є кращим претендентом на посаду.

Представник Міністерства юстиції України подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що позивач штучно створює можливість отримання коштів, та домагається безпідставного перегляду судового рішення у справі № 826/490/18, яке набрало законної сили. Відсутність трудових відносин свідчить про відсутність факту вимушеного прогулу, тому що саме наявність факту трудових відносин може бути підставою для обрання такого способу захисту, як вимога про грошову компенсацію за час вимушеного прогулу. Таким чином, позивачем безпідставно стверджується, що він міг отримати вказані ним доходи, проте через дії Міністерства юстиції України був позбавлений можливості отримати належну йому заробітну плату.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

В період з 23.11.2017 - 06.12.2017 в Міністерстві Юстиції України відповідно до Наказу Міністерства від 27.10.2017р. № 4211/к проведено конкурс на зайняття вакантних посад, в якому взяв участь Позивач, на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України. На дану категорію були наявні 2 вакантні посади.

Листом Міністерства юстиції України від 11.12.2017 № 5853/14/46-17 Позивачу була надіслана інформація про результати конкурсу, за яким його визначено другим за результатом конкурсу на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Мін`юсту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у справі № 826/490/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано (у частині, що стосується) результати конкурсу на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України. Зобов`язано Міністерство юстиції України переглянути результати конкурсу оформленого протоколом № 16 від 06.12.2017р. на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України без врахування поділу на групи за загальним рейтингом та прийняти відповідне рішення. Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року у справі № 826/490/18 встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду від 16.08.2018 по справі №826/490/18. Зобов`язано Міністерство юстиції України подати до суду звіт про виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.08.2018 у справі №826/490/18 у строк до 19.11.2019. Попереджено відповідача про те, що в разі неподання звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до ч. 2 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 826/490/18 за результатами розгляду звіту Міністерства юстиції України про виконання рішення суду, суд не прийняв такий звіт та визнав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018 по справі №826/490/18 - невиконаним. Встановив Міністерству юстиції України новий строк для подання суду звіту про виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.08.2018 у справі №826/490/18 у строк до 12.12.2019. Попереджено Міністерство юстиції України про застосування штрафу за невиконання вимог даної ухвали відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року у справі № 826/490/18 накладено на керівника, відповідального за виконання рішення - Міністра юстиції України ОСОБА_5 штраф у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 38 420, 00 грн. за невиконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018 в адміністративній справі №826/490/18. Половину штрафу у розмірі 19 210, 00 грн. стягнуто на користь ОСОБА_1 , іншу половину у розмірі 19 210, грн. - на користь Державного бюджету України. Встановлено Міністерству юстиції України новий строк - до 06 лютого 2020 року для подання звіту про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 826/490/18 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою визнано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у справі № 826/490/18 виконаним.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 826/490/18 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою визнано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у справі № 826/490/18 виконаним.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За приписами частини першої статті 3, частини першої статті 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

За правилами статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За змістом статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1991 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди повинні виходити з того, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Під час розгляду справи судом встановлено, що сторони не перебували у трудових відносинах, позивач не звільнявся із роботи у Міністерстві юстиції та не поновлювався, відповідно не перебував у вимушеному прогулі, а відтак безпідставними є позовні вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що скасування за рішенням суду результатів конкурсу на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України, зобов`язання переглянути результати конкурсу на згадану посаду без врахування поділу на групи за загальним рейтингом та прийняття відповідного рішення не створює автоматичних наслідків у формі обов`язкового виникнення трудових правовідносин між сторонами, адже рішенням суду не зобов`язано відповідача прийняти на роботу саме позивача.

Недоречним є посилання позивача на його трудові та бойові заслуги, адже це не відноситься до предмета доказування у справі.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки між сторонами не виникли трудові відносини, то спірні правовідносини в частині відшкодування моральної шкоди не регулюються положеннями статті 237-1 КЗпП України, а підлягають застосуванню загальні положення ЦК України.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки під час розгляду справи суду не доведено наявності загальних підстав цивільно-правової відповідальності, зокрема таких як: протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, то відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про виплату коштів, належних як неотриманий заробіток за час вимушеного прогулу та про виплату моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено 06 липня 2021 року.

Суддя С. В. Вовк