Справа № 604/661/20
Провадження № 2/604/41/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі

головуючої - судді Сидорак Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Ілик Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та витребування його від добросовісного набувача, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля марки «Mercedes- Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору від 19.07.2016 року №6141/2016/000074 недійсним та витребування його від добросовісного набувача, покликаючись на наступне. 17.01.2006 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Підволочиського районного суду від 27.04.2018 року. У 2012 році сторонами у справі, за їх спільні кошти, було придбано автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, який було зареєстровано на відповідача. Позивач зазначає, що починаючи з червня 2016 року шлюбних стосунків з відповідачем не підтримували, спільного господарства не вели, шлюб між ними існував формально. Позивач вказує, що відповідач без його на те згоди, таємно від нього, діючи недобросовісно, в липні 2016 року відчужила вищезазначений транспортний засіб - ОСОБА_3 , а гроші від реалізації автомобіля позивачу передано не було. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що на момент відчуження спірного транспортного засобу відповідач не мала права його відчужувати, оскільки існувала заборона такого відчуження відповідно до ухвали Підволочиського районного суду від 13.07.2016 року про забезпечення позову, а тому позивач має право на поділ спірного автомобіля. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач покликається на ст.ст. 60, 63, 63, 65 СК України, постанову Пленум Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 153, 154 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, Європейську Конвенцію з прав людини та рішення Європейського суду з прав людини. На підставі наведеного, позивач просить суд визнати недійсним зазначений вище договір купівлі-продажу автомобіля та витребування його від добросовісного набувача.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 18.08.2020 року відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.12.2021 року закрито підготовче провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 17.05.2021 року залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

11.09.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому вона зазначає, що вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, оскільки рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 травня 2019 року у справі №604/164/18, яке набрало законної сили у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, відмовлено у стягненні компенсації за частку в автомобілі, з причини того, що договір купівлі-продажу автомобіля від 19.07.2016 року вчинений в інтересах сім`ї та за взаємною згодою, адже в ОСОБА_1 в період з липня 2016 року по березень 2018 року було достатньо часу, щоб звернутися з позовом до суду про визнання цього договору недійсним. Відповідач зазначає, що факт спільного проживання до березня 2017 року є преюдиційним, оскільки встановлений стосовно сторін даного спору та не підлягає доказуванню у цій справі. Зазначає, що факт спільного проживання до березня 2017 року встановлено рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2018 року у справі №604/305/18 про розірвання шлюбу. Тому, на час відчуження автомобіля, ще з липня 2016 року по березень 2017 року сторони спору проживали спільно, вели спільне господарство, а тому кошти від продажу автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї. Відповідач вказує на те, що твердження наведенні у позовній заяві про те, що з червня 2016 року між сторонами не підтримувались шлюбні стосунки та не здійснювалось ведення спільного господарства, є маніпулятивними та такими, що не відповідають матеріалам справи. ОСОБА_2 наголошує на тому, що здійснила відчуження автомобіля з волі іншого з подружжя та в інтересах сім`ї, на її потреби без приховування цього факту перед іншим членом подружжя, а позивач знав про відчуження автомобіля, погодився з його відчуженням, здійснював позику автомобіля у добросовісного покупця, що свідчить про його згоду на відчуження. Разом з тим, як зазначає відповідач, відсутність згоди на відчуження автомобіля сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Крім того, відповідач подала заяву про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для оскарження договору відчуження автомобіля, так як дізнався про укладення спірного договору незадовго після відчуження транспортного засобу, про що вказує у своїх поясненнях. В задоволенні позову просить відмовити на підставі ст.ст. 65, 69 СК України, ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України, ст.ст. 3, 203, 215, 256, 257, 267, 369, 655 ЦК України, правової позицій ВП ВС від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

24.06.2021 року на адресу суду надійшли пояснення від ОСОБА_3 , який є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в яких зазначає, що 19 липня 2016 року подружжя ОСОБА_6 продало йому автомобіль марки «Мерседес-Benz Sprinter» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору за 20000 гривень, що стверджується Договором купівлі-продажу 6141/2016/000074, що був оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі РСЦ МВС Тернопільської області та того ж дня йому видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, в якому зазначено, що ОСОБА_3 є власником автомобіля марки «Мерседес-Benz Sprinter» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 . ОСОБА_3 зазначив, що при розгляді справи щодо поділу майна він був допитаний в якості свідка та підтвердив те, що при відчуженні автомобіля, при передачі коштів за цей автомобіль сторони спору були присутні разом, а отже ОСОБА_1 було відомо про таке відчуження та він фактично погодився з продажем автомобіля, оскільки брав у тимчасове користування зазначений автомобіль. Позовну заяву просить залишити без задоволення.

30.06.2021 року на адресу суду надійшли пояснення від ОСОБА_4 , який є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в яких зазначає, що ним придбано у ОСОБА_3 як попереднього добросовісного власника автомобіль марки «Мерседес-Benz Sprinter» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 . ОСОБА_3 на момент продажу мав право власності на вказаний автомобіль, що підтверджувалося Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Вказує, що про обставини цієї справи йому нічого не відомо, факти зазначені позивачем підтвердити не може. Звертає увагу на те, що звернення до суду після тривалого терміну відчуження автомобіля, більше трьох років, є підставою для застосування строку позовної давності та відмови у позові. Вважає, що він є добросовісним власником вказаного автомобіля, а тому здійснює його правомірне використання та володіння, підстав для визнання попереднього договору купівлі-продажу автомобіля не вбачає. Просить позовну заяву залишити без задоволення.

В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися. Представник позивача подав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить задоволити.

Відповідач подала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі та участі представника, позов не визнає з мотивів, зазначених у відзиві, та з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, в своїх поясненнях просили справу розглянути без їх участі.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач та відповідач з 2006 року перебували у шлюбі, який 27.04.2018 року розірвано відповідно до рішення Підволочиського районного суду.

18 вересня 2012 року сторони у цій справі придбали з-за кордону автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, який було зареєстровано на відповідача.

Відповідно до договору купівлі-продажу 6141/2016/000074 від 19 липня 2016 року, ОСОБА_2 за 20000 гривень відчужила ОСОБА_3 транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» модель «Sprinter 313 CDI», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору.

Згідно з договором купівлі-продажу 6141/2018/970392 від 05 червня 2018 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» модель «Sprinter 313 CDI», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору. Ціна транспортного засобу 28000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 покликається на ухвалу Підволочиського районного суду від 13.07.2016 року про забезпечення позову, якою накладено арешт на належний сторонам автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, однак такої ухвали суду не надано.

Як вбачається з постанови Підволочиського РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області, виконавче провадження №51748686 про примусове виконання ухвали №604/627/16-ц від 13.07.2016 року відкрито від 22.07.2021 року та постановою у цьому ж виконавчому провадженні від 22.07.2021 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження накладено арешт на автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313», грузовий, 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, з моменту надходження постанови.

Таким чином, на час укладення договору купівлі-продажу 6141/2016/000074 - 19 липня 2016 року, зазначений вище автомобіль під арештом та забороною відчуження не перебував.

Отже, доводи позивача про те, що на момент відчуження спірного транспортного засобу відповідач не мала права його відчужувати, оскільки існувала заборона такого відчуження відповідно до ухвали суду від 13.07.2016 року, суд вважає неспроможними.

До відзиву долучено копію рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 травня 2019 року у справі № 604/164/18, яке набрало законної сили, яким встановлено, що подружжя ОСОБА_6 за час шлюбу придбало автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, який у подальшому, а саме 19 липня 2016 року продали ОСОБА_3 . При оформленні договору купівлі-продажу та отриманні коштів перебували двоє. У цьому ж рішенні суд зазначив, що сторони 19 липня 2016 року уклали зазначений договір в інтересах сім`ї, а виручені кошти використали на власні потреби; відповідачем-позивачем ОСОБА_1 не доведено у судовому засіданні належними та допустимими доказами факт відчуження спірного транспортного засобу його дружиною ОСОБА_2 без його відому та згоди громадянину ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

А тому, твердження позивача наведенні у позовній заяві про те, що з червня 2016 року між сторонами не підтримувались шлюбних стосунків та не здійснювалось ведення спільного господарства суд оцінює критично та вважає, що факт спільного проживання в період відчуження транспортного засобу є преюдиційним, оскільки встановлений стосовно сторін спору та не підлягає доказуванню у цій справі.

Крім того, факт відчуження транспортного засобу відповідачем без його відому та згоди позивача громадянину ОСОБА_3 уже був предметом дослідження Підволочиським районним судом Тернопільської області у справі № 604/164/18, де встановлено, що такий не доведено у судовому засіданні належними та допустимими доказами.

Не знайшов свого підтвердження цей факт і при розгляді цього позову, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та витребування його від добросовісного набувача, позивачем не надано доказів того, що відповідач діяла недобросовісно.

За змістом частини першої статті 203. частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ПК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою ст. 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружися, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною ВПВС у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом встановлено, що зазначений вище договір купівлі-продажу автомобіля укладався з відома позивача, що підтверджується поясненнями наданими ОСОБА_3 , які не спростовані позивачем, а також в інтересах сім`ї та отримані кошти були використані на потреби сім`ї.

Суду не надано доказів того, що відповідач та третя особа ОСОБА_3 діяли недобросовісно. З матеріалів справи вбачається, що третя особа ОСОБА_3 знав про те, що майно належить подружжю ОСОБА_6 , а оскільки позивач був присутнім при укладенні договору, надалі брав у користування цей автомобіль, то відповідач отримала згоду на продаж автомобіля. Іншого в судовому засіданні не здобуто та позивачем не доведено.

З огляду на наведене вище, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору №6141/2016/000074 від 19.07.2016 року купівлі-продажу автомобіля марки «Mercedes- Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо вимог позивача про витребування автомобіля марки «Mercedes- Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору від добросовісного набувача, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 пред`явив і підтримував позовну вимогу до ОСОБА_2 про витребування автомобіля від добросовісного набувача. Поряд із цим, позивач чи його представник не навели у заяві фактів і обставин, які б конкретно вказували на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_3 транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» модель «Sprinter 313 CDI», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору. А відповідно до договору купівлі-продажу 6141/2018/970392 від 05 червня 2018 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 зазначений транспортний засіб.

Ухвалою суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Разом з тим, будучи обізнаними із обставинами, що мають істотне значення в справі, позивач чи його представик не змінювали відповідним чином позову, не пред`являли у зв`язку зі встановленим нових (інших) вимог, не ставили питання про залучення до участі в справі у відповідному процесуальному статусі іншої особи.

Таким чином, суд вважає, що позов в частині вимог до ОСОБА_2 про витребування майна від добросовісного набувача пред`явлено до неналежного відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, то підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 2-13, 19, 77-80, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, 60, 63, 63, 65, 69 СК України, ст.ст. 3, 203, 215, 256, 257, 267, 369, 655 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 ); ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_4 ), про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та витребування його від добросовісного набувача відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сидорак Г.Б.