Справа № 474/861/20 Головуючий у 1-й інстанції Фасій В. В.
Провадження № 22ц/812/1170/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 липня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О .В., Колосовського С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)

на заочне рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Фасія В. В. у смт. Врадіївка Миколаївської області, зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

8 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 42 208 грн 25 коп. заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг та оформлення картки, 16 серпня 2006 року підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Однак, в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної картки, у визначені строки не погашав суму основного кредиту, а тому банк має право вимагати повернення заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, а також пені.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

Заочним рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що тіло кредиту позичальником погашено, а відсотки на прострочене тіло кредиту у відповідності до статті 625 ЦК України та пеня сторонами у письмовій формі неузгоджені, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

На думку представника позивача висновок суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України та пені, зроблений внаслідок невстановлення судом дійсних прав та обов`язків сторін, які обумовлені кредитним договором, ґрунтується на припущеннях, а також спростовується підписаною відповідачем заявою.

Зазначав, що підписання відповідачем заяви із зазначенням в ній конкретних умов кредитування свідчить про його згоду з укладенням договору про надання банківських послуг та ознайомлення з умовами кредитування, а активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що також підтверджується випискою з карткового рахунку, з якого вбачається користування коштами та їх часткове погашення.

Наголошував, що відповідачем не оспорено укладення кредитного договору.

Крім того право банку нараховувати проценти за користування кредитом в розмірі 3% на місяць передбачено самою заявою, та за такого вказував на хибність проведеного судом розрахунку, через неврахування цієї обставини.

Посилався на відповідну судову практику та її узагальнення.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 29 червня та 2 липня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2006 року ОСОБА_1 за письмовою заявою у ЗАТ «ПриватБанк», правонаступниками якого є ПАТ та АТ КБ «Приватбанк», відкрито розрахунковий рахунок з видачею платіжної картки, а 15 березня 2007 року підписана заява про надання ЗАТ «ПриватБанк» банківських послуг, як клієнту раніше ідентифікованому за картковим рахунком, з кредитним лімітом 250 грн та зі сплатою 36% процентів базової процентної ставки по кредитному ліміту з розрахунку 360 днів на рік, та погашення заборгованості шляхом здійснення щомісячних платежів в розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с.20).

Відповідно до довідки наданої банком слідує, що кредитні кошти позичальнику надані у відповідності до встановленого банком розміру кредитного ліміту, який на протязі використання ОСОБА_1 банківської платіжної картки постійно змінювався.

Так, за картковим рахунком ОСОБА_1 станом на 15 березня 2007 року кредитний ліміт коштів встановлено в розмірі 250 грн, із його збільшенням 13 квітня 2007 року до 900 грн, 27 вересня 2008 року - до 2 700 грн, 29 квітня 2009 року - до 4 000 грн, потім до 6 000 грн - 19 грудня 2009 року, до 10 000 грн - 20 жовтня 2010 року, та вже до 13 000 грн - 6 квітня 2011 року і до 13 500 грн - 27 червня 2011 року, і 5 липня 2011 року до 15 000 грн, та зведенням його до 0,00 грн 6 листопада 2018 року (а.с.19).

Кінцевий термін повернення банківських коштів визначено за строком дії шістьох платіжних карток, які були надані позичальнику для користування кредитними коштами, остання з яких має термін дії до липня 2022 року (а.с.18).

Відтак, договір, укладений між сторонами складається з заяви позичальника, Умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою, які узгоджені позичальником ОСОБА_1 лише в частині розміру процентів шляхом підписання заяви, який визначено за базовою процентною ставкою в розмірі 3% щомісяця (36% річних) (а.с.20).

Інших умов кредитування позичальником не узгоджувалося, та будь-яких заяв або довідок не підписувалося.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші.

Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

За матеріалами справи слідує, що позичальник ОСОБА_1 ознайомився та узгодив саме ті умови та правила кредитування, до яких він приєднався шляхом підписання заяви від 15 березня 2007 року, з приєднання до раніше відкритого ним рахунку 16 серпня 2006 року (а.с.20). Відомості щодо узгодження будь-яких умов кредитування до дня підписання цієї заяви відсутні.

Тому до матеріалів справи банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг, зі змінами внесеними згідно наказу №906 С-169 від 23 серпня 2006 року, який містить посилання на наказ №С-89 від 24 травня 2005 року (а.с.21-30), який є належним доказом в тій частині, що узгоджена з позичальником, і може бути застосована до правовідносин, які склалися між сторонами.

В той же час, незважаючи на неузгодження з позичальником інших складових договору, окрім процентів за користування кредитом, позивачем розрахована заборгованість відповідача за відсотковою ставкою 36% починаючи з 13 січня 2007 року, тобто до підписання заяви, потім за зниженою відсотковою ставкою, та з 1 квітня 2015 року за відсотковою ставкою у 43,2% річних (3,6 % на місяць) та за ставкою 42% (3,5% на місяць) з нарахуванням, починаючи з 1 жовтня 2019 року підвищених процентів при порушенні умов кредитування за ставкою 84 % річних (7% на місяць), а пені за двома коефіцієнтами, з одночасним додаванням 1 жовтня 2019 року усієї суми поточної заборгованості за кредитом в розмірі 9 586 грн 27 коп. та простроченої заборгованості зв`язку з чим станом на 11 жовтня 2020 року банком нарахована загальна сума боргу в розмірі 42 208 грн 25 коп., в тому числі: 19 885 грн 80 коп. - простроченої заборгованості по кредиту, 6 948 грн 32 коп. відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, та 15 374 грн 13 коп. пені.

Тому з урахуванням відповідності складових розрахунку тіла кредиту умовам узгодженим в заяві позичальника, висновок суду першої інстанції щодо відсутності заборгованості за тілом кредитом не відповідає матеріалам справи, та свідчить про те, що наявні підстави для стягнення цієї заборгованості на суму 19 885 грн 80 коп., враховуючи, що ця заборгованість є поточною, та не включає прострочену.

За таких обставин рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та підлягає скасуванню з постановлення в цій частині нового.

Одночасно переглядаючи рішення суду в частині стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит у відповідності до статті 625 ЦК України та пені, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Платіжна картка, що видається позичальнику на підставі відкритого за нею розрахункового рахунку, діє в межах визначеного нею строку, і, за такого, повернення кредитних коштів в повному обсязі пов`язується виключно зі спливом останнього дня місяця дії такої картки (стаття 261 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для судів.

За наведеного, підстав для нарахування прострочених процентів у відповідності до статті 625 ЦК України немає, так як строк дії кредитного договору укладеного шляхом підписання заяви та видачею кредитної платіжної картки не закінчився, а розмір заборгованості, яка нарахована у відповідності до процентних ставок (42%, 43,25 та 84%), які банком з позичальником банком не узгоджені, - не має.

Також колегія судів звертає увагу на той факт, що банком не нараховано заборгованості за процентами за користування кредитом або прострочених процентів за користування кредитом, як це вбачається з самого розрахунку. Натомість, з розрахунку наданого позивачем (колонка «Відсотки погашені за рахунок кредиту») вбачається, що такі проценти були включені у заборгованість за тілом кредиту, що призвело до штучного збільшення інших нарахувань.

Відтак, позивачем розраховано заборгованість за кредитом, як прострочене тіло кредиту, та штучно вирахувано пеню із відсотками, нарахованими на прострочений кредит у відповідності до статті 625 ЦК України, через погашення за рахунок тіла кредиту відсотків, та включення нарахувань з комісії, які вплинули на розрахунок заборгованості за складових кредиту.

Тому, не зважаючи на те, що строк дії платіжної картки закінчується лише у липні 2022 року (а.с.18), а строки повернення отриманих коштів банку сторонами не обумовлені, банком неправомірно розраховано проценти, нараховані на прострочений кредит у відповідності до статті 625 ЦК України та пеню, як у відповідності до статті 625 ЦК України, так і у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг, які в цій частині з позичальником не узгоджені, та у заяві, що ним підписано, розмір пені сторонами не визначено.

Тому вимоги позивача щодо стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит у відповідності до статі 625 ЦК України, та пені, виходячи із встановлених колегією суддів обставин справи, задоволенню не підлягають, так як рішення суду першої інстанції в цій частині постановлено у відповідності до вставлених обставин справи та відповідних їм нормам закону.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту слід скасувати у відповідності до пп. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове про стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за тілом кредиту в сумі 19 885 грн 80 коп..

Також у відповідності до положень статті 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Тому, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», на його користь слід стягнути з відповідача 990 грн 33 коп. судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, та 1 485 грн 49 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати, ухваливши в цій частині нове про задоволення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19 885 грн 80 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 990 грн 33 коп. судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції, та 1 485 грн 49 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова