Справа № 344/3126/21
Провадження № 2/344/2209/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Герлан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позов Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Булат-О» до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що 23/03/2020 о 10 год. 05 хв. по вулиці Тисменецька, 222 в м. Івано-Франківську відповідач ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Mazda СХ-9» з державним номерним знаком НОМЕР_1 виїхав на регульоване перехрестя вул. Тисменицька - вул. Дзівінського на заборонений (червоний) сигнал світлофора та скоїв зіткнення із транспортним засобом що належить позивачеві «Mitsubishi Pajero», з державним номерним знаком НОМЕР_2 , який рухався по вул. Дзівінського на зелений сигнал світлофору. По факту даної дорожньо-транспортної пригоди працівниками поліції було оформлено відповідну схему ДТП та у відношенні відповідача ОСОБА_1 складено протокол про адміністративні правопорушення за ст. 124 КУпАП. Згідно постанови Івано-Франківського міського суду від 18.06.2020 року у справі № 344/4333/20, провадження № 3/344/2362/20 - ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 6 (шість) місяців. Внаслідок зіткнення належному позивачу автомобілю «Mitsubishi Pajero», д.н.з. НОМЕР_2 , спричинені такі механічні пошкодження, а саме: погнутий передній номерний знак; розламана рамка номерного знаку; погнутий з розривами передній бампер; розламана права панель протитуманної фари; розламана права панель бампера; погнутий підсилювач переднього бампера; погнута решітка радіатора в зборі; пошкоджений замок капоту; розбита права передня фара,- пошкоджене сопло омивача правої фари; пошкоджена кришка склоомивача фари; капот має вм`ятини на площі 3 дм2 деформоване праве переднє крило на площі 6 дм2 деформована з правої сторони передня панель на площі 6 дм2 пошкоджене покриття розширювача правого крила. 05.06.2020 за замовленням позивача проведено експертне дослідження пошкодженого автомобіля на предмет визначення вартості матеріального збитку спричиненого автомобілю «Mitsubishi Pajero», НОМЕР_2 . Оцінювач, визначив вартість матеріального збитку у сумі 89 695, 21 гривень. 08.07.2020 позивач звернувся із письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, а також заявою про страхове відшкодування до голови правління АТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» Погорєлової Н.В., оскільки ДТП відбулась з вини водія ОСОБА_1 , який мав чинний на дату ДТП поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії АО № 2932780 від 22.03.2020р. виданий АТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ». Однак, станом на дату подання позовної заяви страхове відшкодування не проведено. Шкоду не відшкодовано. Тому позивач просив суд стягнути з відповідачів в користь позивача 95 085 гривень матеріального збитку спричиненого пошкодженням автомобіля Mitsubishi Pajero державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 10000 гривень моральної шкоди, 2 270 гривень судового збору, 2 500 гривень за висновок про вартість матеріального збитку, 11000 гривень витрати на правову допомогу.

Відповідач подав суду відзив на позов, за змістом якого вказано, що 08.07.2020 позивач звернувся до АТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» із письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та із заявою про страхове відшкодування, оскільки на момент ДТП діяв поліс серії АО №2932780 від 22.03.2020 р.; відповідачем заперечено солідарне зобов?язання за вимогою позивача та вказано на безпідставність позову в частині солідарного позову; АТ СК МЕГА-ГАРАНТ зазначає, що із повідомленням про ДТП, яке мало місце 23.03.2020 р. та заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся лише 13.07.2020 р., тобто вже після проведеного ним ремонту транспортного засобу Mitsubishi Pajero, д.н.3. НОМЕР_2 ; після отримання повідомлення про ДТП, АТ СК МЕГА-ГАРАНТ звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 з метою проведення огляду пошкодженого транспортного засобу Mitsubishi Pajero, д.н.з. НОМЕР_2 для визначення розміру збитку та для подальшого здійснення виплати страхового відшкодування і згідно повідомлення від 21.07.2020 р. виданого аварійним комісаром, оцінювачем ним 21.07.2020 р. було проведено огляд транспортного засобу Mitsubishi Pajero, д.н.з. НОМЕР_2 за його місцезнаходженням. У зв`язку з тим, що транспортний засіб було відновлено повністю або частково, то калькуляція цього ремонту не складається. За таких обставин неможливо провести дослідження; позивачем не було повідомлено AT СК МЕГА-ГАРАНТ про те, що ним буде самостійно обрано аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди; надані позивачем рахунок - фактура №К- 00000040 від 29.05.2020 р. на суму 61 125,00 гривень та рахунок-фактура №К-00000042 від 12.06.2020 р. на суму 33 960,00 гривень не є доказами понесених витрат на ремонт автомобіля. Реальним підтвердженням таких витрат є документ, що підтверджує факт оплати; позивачем порушені вимоги статті 33.3. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якої водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів); оскільки після отримання повідомлення про ДТП в липні 2021 року АТ СК МЕГА-ГАРАНТ не мало можливості здійснити огляд зазначеного автомобіля, та, як вбачається з позовної заяви позивачем у червні 2021 року автомобіль Mitsubishi Pajero, д.н.з. НОМЕР_2 було відремонтовано, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування; витрати на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню, адже є судовими витратами по справі. У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015 року, "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009 року, "Двойних проти України" від 12.10.2006 року, "Меріт проти України" від 30.03.2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року Європейський суд з прав людини зазначав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. Виплата страхового відшкодування за матеріальну шкоду, пов`язана із пошкодженням транспортного засобу чітко регламентована Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У вказаному Законі перелічені дії страховика, які необхідно зробити після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового Відшкодування. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договір про надання правничої допомоги, а також відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що: сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зважаючи на надані додатки до позовної заяви, в матеріалах справи міститься лише ордер серії ІФ №104739 на надання правової допомоги від 24.02.2021 р., виданий адвокатом Піцьків В.Я. Будь-яких інших документів до позовної заяви не надано. При цьому розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом встановлено наступні обставини.

Адвокат Піцьків В.Я. видав ордер на представництво позивача 30/04/2020.

Згідно постанови Івано-Франківського міського суду від 18.06.2020 року у справі №344/4333/20, провадження № 3/344/2362/20 - ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 6 (шість) місяців.

Відповідно до платіжного документу від 11/02/2021 позивачем сплачено 2270 гривень судового збору.

Позивач зазначає, що ним були понесені витрати на ремонт транспортного засобу Mitsubishi Pajero, д.н.з. НОМЕР_2 , які на сьогоднішній день залишились невідшкодованими. На підтвердження цих витрат, позивач надає рахунок - фактуру №К- 00000040 від 29.05.2020 р. на суму 61 125,00 грн. та рахунок-фактуру №К-00000042 від р. на суму 33 960,00 гривень.

Однак в рахунку-фактурі №К00000040 не вказано на назву і вартість товару, який придбаний і для якої мети.

Отже саме позивач позбавив суд можливості встановити перелік товарів, що придбано за відповідним рахунком і яка була вартість кожної одиниці.

По-друге, в рахунку-фактурі №К00000040 вказано, що запчастин для автомобіля придбано в кількості 1000 штук, що не відповідає змісту позову.

По-третє в рахунку -фактурі №К00000040 вказано, що ціна з ПДВ та без ПДВ складає одну і ту ж саму суму в 61125 гривень.

По-черверте, на рахунку -фактурі №К00000040 не вказано про здійснення оплати за ним.

Крім цього в рахунку-фактурі №К00000042 не вказано на назву і вартість товару, який придбаний і для якої мети.

Отже саме позивач позбавив суд можливості встановити перелік товарів, що придбано за відповідним рахунком і яка була вартість кожної одиниці.

По-друге, в рахунку-фактурі №К00000042 вказано, що запчастин для автомобіля придбано в кількості 1000 штук, що не відповідає змісту позову.

По-третє в рахунку -фактурі №К00000042 вказано, що ціна з ПДВ та без ПДВ складає одну і ту ж саму суму в 33960 гривень.

По-черверте, на рахунку -фактурі №К00000042 не вказано про здійснення оплати за ним.

08/07/2020 позивач подав повідомлення АТ СК МЕГА-ГАРАНТ про ДТП.

08/07/2020 позивач подав заяву АТ СК МЕГА-ГАРАНТ про страхове відшкодування.

Оцінювач ОСОБА_3 склав звіт №356 про вартість матеріального збитку у сумі 89 695, 21 гривень.

Однак документа про наявність у відповідної особи необхідної компетенції для здійснення відповідного виду діяльності суду не надано.

Так само у відповідному звіті і не розміщено об?єкт, який оглянуто з метою оцінки.

При цьому безпосередньо в змісті позову ОСОБА_4 вказано, що додатками і частиною висновку про оцінку збитку є фототаблиці пошкоджень автомобіля.

Отже відповідні таблиці не додані представником позивача умисно з метою приховання відповідних обставин від суду.

29/05/2020 складено платіжне доручення позивача про оплату ОСОБА_5 61125 гривень.

Відповідно до екземпляру повідомлення про ДТП 08/07/2020 позивач подав повідомлення АТ СК МЕГА-ГАРАНТ повідомлення отримано 13/07/2020.

На звернення АТ СК МЕГА-ГАРАНТ Євченко Є.М. склав протокол огляду транспортного засобу та встановив, що крило, накладка крила, бампер, фара, капот, радіатор спірного автомобіля відновлено.

21/07/2020 ОСОБА_2 склав повідомлення АТ СК МЕГА-ГАРАНТ про те, що спірний автомобіль відновлено, а тому калькуляція відновлення складенню не підлягає за змістом відповідної методики з підстави відсутності можливості проведення дослідження.

Отже здійснивши відновлення спірного автомобіля до часу його огляду страховиком позивач особисто та умисно створив ситуацію неможливості огляду автомобіля для встановлення переліку і видів пошкоджень

При цьому перелік та види пошкодження автомобіля обумовлюють перелік і види робіт та речей, що необхідні для відновлення.

Отже позивач умисно створив ситуацію неможливості оглянути автомобіль для АТ СК МЕГА-ГАРАНТ, а в наступному при зверненні до суду також умисно створив ситуацію і неможливості огляду фототаблиць як судом так і відповідачем.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Під зловживанням правом у аспекті п.3 ст.35 конвенції ЄСПЛ розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено (рішення від 15.09.2009 у справі «Miroпubovs and Others v. Latvia», заява №798/05, п.62).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

Положення ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямовані на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Отже введення суду та відповідача АТ СК МЕГА-ГАРАНТ в оману позивачу в особі адвоката Піцьків В.Я. процесуальним законом не гарантовано.

В ст. 541 ЦК України вказано, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже позивачем не доведено обставину солідарного обов?язку відповідачів.

Право на відшкодування збитків реалізується шляхом подання позову безпосередньо на винну в ДТП особу або на страхову компанію. Такий висновок зробив ВС в постанові №754/1114/15-ц.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) вказано, що право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачено у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання. Тому можливим було пред`явлення позову до фізичної та юридичної осіб стосовно стягнення з них коштів, навіть якщо ці особи не були солідарними боржниками, якими їх вважав позивач. Крім того, спільний розгляд таких вимог не створив солідарного обов`язку для відповідачів.

Однак позивач свого обов?язку за змістом закону не виконав. Однорідні позови до відповідачів не пред?явив. Натомість подав позов про стягнення з відповідачів спірних грошових коштів в солідарному порядку.

Так у справі «Трегубенко проти України» Європейського суду з прав людини (2004 р.) зроблено категоричний висновок про те, що суспільна потреба передбачає і правильне застосування закону.

У свою чергу Велика Палата ВС в постанові №917/1739/17 в п. 85 вказала, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові ВП ВС від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові КЦС від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц).

У рішенні у справі «Чопенко проти України» (п.62) ЄСПЛ повторно наголосив, що саме національні органи, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства.

Відповідно до ст. 33.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

Відповідно до ст. 37.1.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Оскільки відповідачем доведено перед судом невиконання позивачем обов?язків щодо забезпечення можливості для огляду майна та складення калькуляції, не доведено придбання речей для відновлення майна, а також доведено відновлення пошкодженого майна, а не придбання речей на заміну пошкоджених; також відповідачем доведено порушення позивачем правового регулювання відносин при поданні позову за солідарними вимогами, тому відповідачем спростовано позов.

В ч. 1 ст. 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В ч. 2 ст. 1166 ЦК України вказано, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже ОСОБА_1 не довів перед судом, що майнову шкоду завдано не з його вини.

Разом з цим ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні ДТП судовим рішенням.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже ОСОБА_1 повинен відшкодувати завдану ним позивачу шкоду.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже ОСОБА_1 завдав позивачу майнову шкоду, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості використовувати своє майно та отримувати корисні якості такого майна для досягнення мети для якої придбано автомобіль. Крім цього позивач повинен був докласти додаткових зусиль для відновлення пошкодженого майна.

Разом з цим відповідач не заперечив позов ОСОБА_1 , не виконав його обов?язки, що встановлені для нього цивільним процесуальним законом.

Тому позов в частині вимог до ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач ОСОБА_1 не подав суду будь-якого заперечення правових підстав позову, не подав розрахунку на спростування розрахунку позивача.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

В постанові Верховного Суду № 915/237/18 від 01.08.2019 вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Адвокат Піцьків В.Я. не подав суду жодного доказу на встановлення переліку професійних послуг, їх реальності, розумності і необхідності, документу про погодження їх вартості, однак відповідач не подав суду заперечення проти позову.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

стягнути з ОСОБА_1 (Грушевського 39 с. Межигір?я Богородчанського району Івано-Франківської області РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Булат-О» () 95085 гривень майнової шкоди, 10000 гривень моральної шкоди, 11000 гривень витрат на надання професійної правничої допомоги, 2270 судового збору, 2500 гривень за складення висновку;

в іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.