Провадження № 22-ц/812/1374/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2021 року м. Миколаїв

справа № 488/540/13

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 квітня 2021 року суддею Лазаревою Г.М. в приміщенні цього ж суду (відомостей про виготовлення повного судового рішення справа не містить),

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в районі проспекту Жовтневого,83 у м. Миколаєві водій автомобіля марки «Мерседес-313», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , який здійснював пасажирські перевезення за міським маршрутом №2, допустив наїзд на неї та її мати ОСОБА_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди мати померла, а вона, позивачка, отримала тяжкі тілесні ушкодження та стала інвалідом 1 групи. Такі наслідки призвели до втрати працездатності, заробітку, необхідності постійного лікування, витрат на санаторно-курортне оздоровлення тощо, а також заподіяли їй моральну шкоду. Вона втратила близького чоловіка - мати; тривалий час відчуває фізичний біль, негативні емоції, відчай, що вплинуло на реалізацію буденних планів та призвело до вимушених змін у життєвих стосунках.

ОСОБА_1 неодноразово змінювала підстави позову, позовні вимоги та коло відповідачів (а.с.130, 157, 164, 215 том 1).

У жовтні 2020 року ОСОБА_5 , діючи через представника, уточнила позовні вимоги, які пред`явлені нею до відповідача ОСОБА_2 , та просила стягнути з нього 31 192 грн. майнової шкоди та 400 000 грн. моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та зазначав, що його вини у порушенні правил дорожнього руху ІНФОРМАЦІЯ_3 не встановлено, що відповідно до статті 1193 ЦК звільняє його від відповідальності. Крім того, його відповідальність, як володільця транспортного засобу, було застраховано ПАТ «УСК «Гарант-Авто», яке своєчасно повідомлено про страховий випадок. Витрати на придбання ліків позивачкою не доведені, а звернення до суду здійснене поза межами позовної давності, про застосування якої і просив відповідач.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 1 квітня 2019 року про часткове задоволення позову ОСОБА_1 скасоване ухвалою того ж суду від 30 вересня 2020 року.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26 468,80 грн. майнової шкоди та 400 000 грн. моральної шкоди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що водій автомобіля марки «Мерседес-313», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 володів транспортним засобом на відповідній правовій підставі, договорів обов`язкового страхування своєї відповідальності не укладав, у трудових відносинах з власником ( ОСОБА_6 ) та ТОВ «Миколаїв Авто», ПП «Авто-Віола-Плюс» не перебував, а тому відповідно до статтей 1167,1168,1187 ЦК сам він є відповідальною особою за моральну шкоду та шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих у транспортній пригоді ІНФОРМАЦІЯ_3. Вважаючи обґрунтованими вимоги позивачки щодо розміру моральної шкоди та частково доведеною майнову шкоду (в частині вартості ліків), суд стягнув 400 000 грн. моральної шкоди та 26 468,80 грн. майнової шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові до нього. Апелянт не погодився з висновком суду про те, що його відповідальність не підпадає під дію страхового полісу №ВВ/4481378 від 1 квітня 2009 року, бо особою, цивільна відповідальність якої застрахована, у полісі зазначено ТОВ «Миколаїв-Авто». При цьому саме страховик має обов`язок щодо відшкодування шкоди потерпілому, а тому має бути залучений до участі у справі. Умови його відповідальності, як водія забезпечувального транспортного засобу, не доведені. Крім того, у діях потерпілих ІНФОРМАЦІЯ_3 є прояви грубої необережності, що мало бути враховано судом при визначенні відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючи через представника, наголошувала на наявності у неї підстав для отримання відшкодування майнової і моральної шкоди та недоведеності тих обставин, які звільняють від обов`язку відшкодувати шкоду відповідача ОСОБА_2 .

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 не з`явилась. Справу розглянуто за участю представника позивача - адвоката Корець С.В. та відповідача ОСОБА_2 .

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства щодо деліктних зобов`язань та зобов`язань, що виникають із договорів страхування.

Так, загальні підстави відповідальності за заподіяну шкоду у позадоговірних правовідносинах (деліктні правовідносини) передбачені статтями 1166,1167 ЦК, складовою яких, як правило, є вина заподіювача.

Особливості складу правопорушення, який передбачає відшкодування, передбачені, зокрема, правилами частини 2 статті 1167 та частини 5 статті 1187 ЦК. За правилами цих норм моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала; а особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 ЦК).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Сферу обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює спеціальний Закон № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (статті 3 Закону №1961-ІУ).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Статтею 6 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закону №1961-ІУ) передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого та моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до пункту 22.3 статті 22 Закону №1961-ІУ в редакції, яка діяла на час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода за пунктами 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК відшкодовується у встановленому судом розмірі, але не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону.

Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які, поряд з іншим, пов`язані з лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я та купівлею лікарських препаратів. Такі витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом (пункт 24.1,24.3 статті 24 Закону №1961-ІУ в тій же редакції).

За правилами статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість заподіювача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

Згідно зі статтею 1194 ЦК, а також з урахуванням статті 22 Закону № 1961-IV, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застраховано за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього закону), чи якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежено різницею між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що при виявленні страхового випадку та наявності договору обов`язкового страхування відповідальності власників транспортних засобів відповідальність заподіювача шкоди носить додатковий (субсидіарний) характер (стаття 619 ЦК) та обмежується різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Судом встановлено, що відповідальними транспортними підприємствами міста (ТОВ «Миколаїв-Авто», ПП «Авто-Віола-Плюс») було тимчасово залучено до перевезення пасажирів за міським маршрутом №2 автомобіль марки MERSEDES-BENZ, 313 д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі договору з приватним підприємцем ОСОБА_6 як власником транспортного засобу (а.с.72,118-119 том 1).

Тимчасовий реєстраційний талон транспортного засобу видано на ім`я ТОВ «Миколаїв-Авто»(а.с.37 том 1).

1 квітня 2009 року ТОВ «Миколаїв-Авто» уклало з ПАТ УСК «Гарант-Авто» договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Договір) - автомобіля марки MERSEDES-BENZ 313, д.н.з. НОМЕР_1 , строком до 31 березня 2010 року (поліс ВВ/4481378 від 1 квітня 2009 року).

Особою, відповідальність якої застрахована, зазначено ТОВ «Миколаїв- Авто», тип угоди - Договір 1 типу (а.с.35 том 1).

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону №1961-ІУ особою, відповідальність якої застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

В редакції цієї норми, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (грудень 2009 року), такими особами вважались особи, цивільно-правова відповідальність яких застрахована згідно з цим договором, або, залежно від умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-які особи, що експлуатують забезпечений транспортний засіб.

За правилами статті 15 Закону №1961-ІУ (в редакції станом на грудень 2009 року) умовами договорів І типу є страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах.

Забезпеченим транспортним засобом є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункт 1.7 статті 1 Закону № 1961-ІУ).

Отже, встановлені обставини, зміст Договору (тип 1), та положення Закону №1961-ІК дають підстави для висновку, що відповідач ОСОБА_2 , який у грудні 2009 року експлуатував автомобіль на підставі довіреності власника, є особою, відповідальність якого застрахована за Договором від 1 квітня 2009 року (поліс № ВВ/4481378).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , здійснюючи перевезення пасажирів маршруту №2 автомобілем марки MERSEDES-BENZ 313 д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись в темний час доби в умовах дощу та обмеженої оглядовості по мокрій асфальтованій дорозі по проспекту Жовтневому біля будинку №83 у м.Миколаєві зі швидкістю приблизно 60 км/год., допустив зіткнення з пішоходами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які переходили проїжджу частину проспекту поза пішохідним переходом (а.с.4,5 том 1).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди мати позивачки - ОСОБА_4 померла на місці. ОСОБА_1 дістала тяжких тілесних ушкоджень, тривалий час перебувала у лікарні, втратила працездатність та отримала інвалідність 1 групи (а.с. 6-7, 50, 111 том 1, а.с. 47, 48 том 2).

Постановою слідчого управління УМВС України в Миколаївській області від 4 жовтня 2010 року кримінальну справу закрито за відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого статтею 286 КК (а.с .4-5 том 1).

В ході слідства було встановлено, що в діях ОСОБА_2 відсутні порушення правил дорожнього руху, він не мав технічної можливості уникнути наїзду на людей, а його дії не знаходяться у причинному зв`язку з настанням події.

В діях потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_1 встановлено порушення пунктів 4.4, 4.7, 4.11 Правил дорожнього руху, які стали причиною дорожньо-транспортної пригоди.

Обставини події ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлені також судовим рішення по іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (а.с.8-9 том 1).

Того ж дня, ІНФОРМАЦІЯ_3, ТОВ «Миколаїв-Авто» повідомило страхову компанію - ПАТ «УСК «Гарант-Авто» про настання страхової події (а.с.73 том 1).

Встановлені обставини дають підстави для висновку про те, що дорожньо-транспортна пригода за характером подій та наслідками (заподіяння шкоди здоров`ю та моральної шкоди) має ознаки страхового випадку, що є підставою цивільно-правової відповідальності, насамперед, страховика - ПАТ «УСК «Гарант-Авто», а при певних умовах, і підставою додаткової відповідальності безпосереднього заподіювача шкоди - водія ОСОБА_2 .

При цьому апеляційний суд усвідомлює характер субсидіарної відповідальності заподіювача шкоди (стаття 619 ЦК) та передбачену законом послідовність звернення потерпілого з вимогами до страховика (страхова виплата) та заподіювача (відшкодування шкоди).

Проте, суд також враховує встановлену законом межу відшкодування моральної шкоди страховиком (5 % страхового ліміту, що складає 2550 грн.), а також конкретні обставини цієї справи: тяжкі наслідки пригоди; виключне значення для потерпілої будь-якого відшкодування, що необхідно для задоволення життєво важливих потреб позивачки; безпідставно тривалий судовий розгляд спору, що значно ускладнює або взагалі унеможливлює встановленню певних обставин та відшукування доказів.

Крім того, відповідно до Закону №1961-ІУ моральна шкода, заподіяна смертю близького родича, страховиком не відшкодовується.

Отже, адекватний розмір відшкодування моральної шкоди позивачки у будь-якому разі буде перевищувати межу відшкодування моральної шкоди страховиком.

За таких обставин, суд, керуючись загальними принципами розумності та справедливості, вважає можливим розглянути позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди до безпосереднього заподіювача шкоди - водія ОСОБА_2 в межах цієї справи.

Водночас, розмір майнової шкоди, яка пов`язана з лікуванням позивачки (31 192 грн.), не перевищує страховий ліміт за Договором (51 000 грн.), який може повністю забезпечити (покрити) витрати ОСОБА_1 на придбання ліків.

Тому, враховуючи положення стаття 1194 ЦК апеляційний суд вважає передчасними позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди водієм ОСОБА_2 .

При цьому, апеляційним судом не встановлено достатніх підстав для стягнення відшкодування з інших учасників деліктних відносин.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду представник позивача наполягав на тому, що вимоги щодо відшкодування майнової та моральної шкоди заявлені позивачкою виключно до водія ОСОБА_2 , про що свідчить зміна позовних вимог у жовтні 2020 року (а.с.119-120 том 2).

Крім того, страховик ПАТ «УСК «Гарант-Авто» припинив свою діяльність у липні 2021 року (а.с.190-199 том 2).

МТСБУ, хоча і було зазначено відповідачем, але копію позовної заяви йому не направляли, участі у справі ця юридична особа не приймала.

Позовних вимог про стягнення страхової виплати із страхової компанії або МТСБУ позивачка ОСОБА_1 взагалі не заявляла.

Отже, визначення дійсного обсягу відповідальності страховика на стадії апеляційного розгляду справи, в межах заявлених вимог та в рамках цієї цивільної справи, є неможливим.

При вирішенні питання щодо права позивачки на відшкодування моральної шкоди та його розміру апеляційний суд виходить з положень статті 23 ЦК щодо того, що моральна шкода полягає як у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, так і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

При цьому апеляційний суд враховує тяжкість наслідків дорожньо-транспортної пригоди, фізичні та душевні страждання ОСОБА_1 , яка втратила працездатність та є інвалідом 1 групи, а до того ж загинула її мати.

Водночас, дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення правил дорожнього руху пішоходами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; вини відповідача ОСОБА_2 не встановлено, що є вагомою обставиною при визначенні розміру відшкодування.

Судом встановлені і підстави обмеженої відповідальності страховика за заподіяну шкоду (в тому числі і моральну) життю та здоров`ю позивачки.

Виходячи з встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що розумним та справедливим буде відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 безпосередньо заподіювачем шкоди - ОСОБА_2 в розмірі 30 000 грн.

Оскільки суд першої інстанції не дав належну оцінку договору страхування та не звернув належної уваги на чинники, які впливають на розмір відшкодування моральної шкоди, задовільнивши ці вимоги в повному обсязі, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Водночас, суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що груба необережність пішоходів у події ІНФОРМАЦІЯ_3 звільняє його від відповідальності, оскільки виключний перелік таких умов передбачений частиною 5 статті 1187 ЦК.

Доказів того, що наїзд на пішоходів стався внаслідок умислу потерпілих або непереборної сили, судом не встановлено.

Отже, апеляційним судом не встановлено достатніх підстав для звільнення ОСОБА_2 , як належного володільця забезпечувального транспортного засобу, від будь-якої відповідальності за заподіяну моральну шкоду.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги (426 468,80 грн.) задоволені в розмірі 30 000 грн., то враховуючи розмір судового збору, який мав би сплатити позивач при поданні позовної заяви (3 441 грн.), відшкодуванню відповідачем підлягає 242 грн.

При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено 5161,50 грн. судового збору, виходячи з оспорюваного грошового стягнення за судовим рішенням - 426 468,80 грн. З урахуванням того, що за вимогами апелянта розмір стягнення зменшено на 386 468,80 (426 468,80 - 30 000) грн., то відшкодуванню відповідачу підлягає 4 798,40 грн.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 , як інваліда 1 групи, звільнено від сплати судового збору (пункт 9 частини 1 статті 5 Закону «Про судовий збір»), ці витрати мають бути компенсовані державою (частина 6 статті 141 ЦПК).

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 30 000 грн. моральної шкоди, а також на користь держави 242 грн. судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Компенсувати за рахунок держави витрати ОСОБА_2 , які пов`язані зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги, в розмірі 4 798, 40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

--------------------------------

повну постанову складено 7 жовтня 2021 року