Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/16204/20
Номер провадження 22-ц/824/11989/2021
Головуючий у суді першої інстанції О.Л. Юзькова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
07 жовтня 2021року місто Київ

Номер справи 761/16204/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

заявник (позивач) Товариство з обмеженою відповідальністю «Сканер»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сканер», подану представником Воробйовою Іриною Вікторівною

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року, постановленуу складі судді Юзькової О.Л., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва, повна ухвала складена 03.12.2020, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ТОВ «Сканер» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення, площею 137,00 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00, укладеного 03.10.2017 між ТОВ «Сканер» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Артеменком О.А.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року відкрито провадження у справі.

У грудні 2020 року позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежиле приміщення, площею 137,00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00, із забороною будь - яким особам розпоряджатися приміщенням. Необхідність застосування вказаного заходу забезпечення позову заявник обґрунтував тим, що предметом спору у даній справі є вказане нерухоме майно, яке було незаконно продано Ганяйло П.В. від імені ТОВ «Сканер», який не мав повноважень на підписання договору купівлі - продажу та відчуження зазначеного приміщення. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спріне приміщення зареєстровано право власності за ТОВ «Сканер» та за ОСОБА_1 , та існує два реєстраційних номери нерухомого майна 00 і 00. На теперішній час приміщення використовують невідомі позивачу особи, а в мережі інтернет розміщено оголошення про продаж спірного приміщення. За вказаними обставинами Шевченківським УП НП у м.Києві відкрито кримінальне провадження. Зазначив, що 07.10.2020 приватним нотаріусом КМНО Нікітенко Ю.М. посвідчено договір іпотеки, предметом якого є нежиле приміщення, площею 137,00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00, яке передано в іпотеку ОСОБА_3 . Позивач вважає, що з урахуванням зазначених обставин, право власності на спірне приміщення може бути переоформлено на іпотекодержателя ОСОБА_3 , а тому вважає за необхідне застосувати вказаний у заяві захід забезпечення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року ТОВ «Сканер» відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду ТОВ «Сканер», через свого преставника Воробйову І.В. , подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої ухвали, порушення судом норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування зазначено, що постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги, що невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання рішення у майбутньому у разі задоволення позову. Суд дійшов помилкового висновку про те, що заявником не було наведено у заяві обгрунтувань необхідності застосування обраного заходу забезпечення позову, оскільки ТОВ «Сканер» ставило питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежиле приміщення, площею 137,00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00. Суд не надав оцінки обставинам, що право власності (номер запису 11408818) ТОВ «Сканер» на нежитлове приміщення було припинено 03.10.2017 на підставі договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 03.10.2017, який оспорюється позивачем. Суд не врахував, що в обґрунтування існування реальної загрози утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову ТОВ «Сканер» посилався на наявні в мережі інтренет оголошення про продаж приміщень та на укладений договір іпотеки.

Апелянт вказав, що у лютомі 2021 року Товариству стало відомо, що 05.02.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення в літері «А» (група приміщень №1), загальною площею 167,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00, на підставі якого право власності на вказане приміщення зареєстроване за ОСОБА_5 . Звернув увагу на те, що вказаним договором було змінено площу спірного приміщення з 137,00 кв.м. на 167,7 кв.м.

У судове засідання апеляційного суду сторони (їх представники) не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. Представник ТОВ «Сканер» Воробйова І.В. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Представник ОСОБА_1 - адвокат Вітер С.В. просив апеляційний суд відкласти розгляд справи, посилаючись на зайнятість в іншому судовому засіданні у Печерському районному суді м.Києва, призначеному на 29.09.2021 на 11год. 15хв. Суд апеляційної інстанції вважає такі причини неявки представника ТОВ «Сканер» до суду неповажними, оскільки дійшов висновку, що у адвоката Вітер С.В. не існувало перешкод у явці в судове засідання суду апеляційної інстанції для розгляду даної справи, призначене на 29.09.2021 на 10год 30хв. Адвокат не навів підстав, з яких надав первагу брати участь у розгляді справи, яка перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва та не з'явитися на розгляд справи до суду апеляційної інстанції, ураховуючи, що розгляд даної справи призначено на час, що передує часу розгляду справи районним судом.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги неявку у судове засідання відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_5 , які зазначені апелянтом у апеляційній скарзі, оскільки матеріали справи не містять доказів залучення судом (або позивачем) вказаних осіб до участі у розгляді даної справи та їх процесуальний статус. Таких доказів не надано ТОВ «Сканер» під час розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 29.09.2021.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником не наведено обґрунтувань необхідності застосування обраного заходу забезпечення позову, з огляду на предмет спору та не наведено доводів, які б свідчили про те, що в разі незастосування заходів забезпечення позову буде утруднено, або неможливо виконати рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення. При цьому, судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13.03.2019 по справі №755/1357/18 в частині нормативно-правового обґрунтування щодо прийняття судом рішення за заявою про забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників справи чи інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду

і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними

й допустимими доказами».

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи належним чином підтверджені. Не може бути задоволено заяву про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із витягу матеріалів справи № 761/16204/20 предметом даного спору є недійсність договіру купівлі-продажу від 03.10.2017, укладеного між ТОВ «Сканер» в особі директора Ганяйла Павла Васильовича та ОСОБА_1 , за умовами якого було відчужено нежитлове приміщення, площею 137,00 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 1 реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 0, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Артеменко О.А., зареєстрований в реєстрі за №300, номер запису про право власності 22632303.

На момент звернення ТОВ «Сканер» із заявою про забезпечення позову право власності на нежитлове приміщення в літері «А», загальною площею 274,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Сканер», про підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Та обставина, що площа спірного нерухомого майна є відмінною не давало суду беззаперечних підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, оскільки власником майна значився позивач,а питання щодо площі нерухомого майна підлягає встановленню судом при вирішенні справи по суті спору.

Оскільки вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, тому суд першої інстанції вірно врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13.03.2019 по справі №755/1357/18 в частині нормативно-правового обґрунтування щодо прийняття судом рішення за заявою про забезпечення позову.

Так, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача цього нерухомого майна, навіть якщо до його відома не була доведена інформація про обтяження цього майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у такому обсязі і на таких умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, посилання ТОВ «Сканер» в апеляційній скарзі на ту обставину, що право власності на спірне приміщення було зареєстроване за ОСОБА_5 колегія суддів не бере до уваги, оскільки перехід права власності відбувся 05.02.2021, тобто після розгляду заяви про забезпечення позову судом у грудні 2020 року.

Ураховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, не обґрунтував належним чином необхідність вжиття зазначеного заходу забезпечення позову, не навів беззаперечних доказів про здійснення відповідачем дій щодо відчуження спірного майна з метою уникнення виконання рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів зауважує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності передбачених законом підстав для забезпечення позову станом анн грудень 2020 року відповідають вищенаведеним вимогам закону та відповідним роз`ясненням.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у застосуванні заходів забезпечення, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду. Подана у грудні 2020 року позивачем заява не містить обґрунтовані посилання та відповідні докази щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Сканер» без задоволення.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює право позивача на повторну подачу заяви про забезпечення позову, обґрунтовану належним чином щодо необхідності застосування обраного заходу забезпечення позову, з урахуванням предмету спору з наведенням доводів, які б свідчили про те, що в разі незастосування заходів забезпечення позову буде утруднено, або неможливо виконати рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сканер», подану представником Воробйовою Іриною Вікторівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 07.10.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна