Справа № 368/754/21
Рішення

Іменем України

"17" вересня 2021 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Лєвшин Н.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, -

в с т а н о в и в :

позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя м. Кагарлик Київської області, аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходів) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та кошти на її утримання, дружини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1000 гривень щомісяця до досягнення дитиною трирічного віку, допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, звільнити її від сплати судового збору, обґрунтовуючи позов наступним.

28 квітня 2018 року між нею, ОСОБА_1 (дівоче прізвище- ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено шлюб, який був зареєстрований Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 42.

Від шлюбу мають одну дитину, сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції У Київській області, про що 01 березня 2019 року складено відповідний запис за № 44.

На даний час вона з відповідачем проживає окремо, син ОСОБА_5 знаходиться на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього, у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язку утримувати свою дитину та надавати добровільно кошти на речі першої необхідності, відколи вона з сином проживають окремо від відповідача, а саме, від червня 2021 року, він не надав жодної матеріальної допомоги.

Сину ОСОБА_5 , Інститутом педіатрії, акушерства і гінекології ім. Академіка О.М. Лук`янової Національної Академії медичних наук України, виставлено діагноз аутизм, тому дитина потребує більше затрат, ніж звичайні діти. Постійні відвідування лікаря, медичні препарати та інша медична допомога вимагає не малих затрат, а тому вона хоче стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 1/3 всіх доходів (заробітку) відповідача.

Інших аліментних зобов`язань відповідач не має та на утриманні у відповідача ніхто не перебуває. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 1-5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування про неї. Таким чином дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Таким належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Також відповідач ухиляється від її утримання, чим порушує її права, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 84 Сімейного кодексу України, яким передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від свого чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

На підставі ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру частки заробітку (доходу) відповідача, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину та на її утримання, тому просить суд взяти до уваги наступні обставини, що вона ніде не працює, оскільки знаходиться в відпустці по догляду за сином до досягнення ним трирічного віку, отримує державну допомогу в розмірі 860 гривень, що в теперішній час зовсім недостатньо для свою існування та ще й утримання хворої дитини.

Відповідач не працює офіційно, але є повністю дієздатним, а отже може влаштуватися на роботу та може надавати кошти на утримання дитини до досягнення повноліття та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнає частково та просить суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною 18 років і у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_1 відмовити повністю, обґрунтовуючи позов наступним. Позивач вважає, що з відповідача має бути стягнуто аліменти на утримання спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною 18 років та стягнуто аліменти на утримання позивача у розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Разом з тим, позивач дійшла помилкових висновків про достатність підстав для стягнення з відповідача аліментів на її утримання та утримання спільного сина у заявленому розмірі. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з п. 3-1 ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що сімейним законодавством України передбачено право дитини на отримання аліментів від того з батьків, з яким вона не проживає. Позивач зазначає, що оскільки спільна дитина, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з позивачем, знаходиться на її утриманні, а також хворіє на психічне захворювання - аутизм, наявні усі підстави для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною 18 років. Твердження позивача про захворювання сина на аутизм не підтверджуються належними доказами. Так, згідно з консультативним висновком дитячого консультативно-діагностичного центру ДУ «Інститут ім. академіка О.М. Лук`янової НАМН України" від 28.07.2021 р., підозра на аутизм у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не підтвердилася. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1-3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оскільки медичними висновками не підтверджується діагноз аутизм, слід дійти висновку, що позивачем не доведено захворювання дитини та потребу в спеціальному догляді. Отже, спільний з позивачем син не хворіє на аутизм, а тому підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 всіх доходів відсутні. Згідно з ч. 2, 4 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також: дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Так, згідно з наведеними положеннями Сімейного кодексу України дружина має право на утримання за обов`язкової наявності двох умов: у чоловіка і дружини є спільна дитина, що проживає з матір`ю; чоловік має змогу надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 82 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дочки, сина, інші обставині., що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 ППВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу Україна при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наразі відповідач ніде не працює, не має стабільного доходу, а тому за своїм матеріальним станом не зможе сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Сплата відповідачем аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини, а також аліментів на утримання позивача у розмірі 1000 грн. поставить відповідача у скрутне матеріальне становище, оскільки у зв`язку із ростом цін на продукти харчування та одяг, відповідач не зможе надати утримання дитини, позивача та водночас забезпечити собі нормальний рівень життя, що неминуче призведе до виникнення у Відповідача заборгованості та не сприятиме задоволенню інтересів дитини. Водночас відповідач, як батько дитини, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України зобов`язаний брати участь у її утриманні. У зв`язку з наведеним, відповідач зазначає, що зможе сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від доходів щомісячно. Що стосується вимоги щодо сплати аліментів на утримання дружини, тобто позивача, то зазначає наступне. У ситуації, що склалася, першочергове значення мають інтереси дитини. Оскільки забезпечити усім необхідним і дитину і позивача відповідач не має можливості, а пріоритет має саме сплата аліментів на утримання сина, відповідач вважає, що буде недоцільним стягнення аліментів на утримання позивача. Таким чином, вимоги, викладені у позовній заяві, ґрунтуються на помилкових припущеннях про такий матеріальний стан відповідача, за якого він об`єктивно має можливість сплачувати аліменти на утримання і сина, і дружини у заявленому позивачем розмірі, а тому відповідач вважає, що суд може задовольнити вимоги позивача у меншому обсязі.

Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В силу ч. 2, ч.4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 28 квітня 2018 року уклали шлюб, який був зареєстрований Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що було зроблено запис за № 42. На даний час шлюб розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає з матір`ю - позивачем та перебуває на її утриманні. Вказану обставину відповідач не заперечував.

Позивач ОСОБА_1 перебуває у відпустці по догляду за сином до досягнення ним трьохрічного віку та їй призначено допомогу при народженні дитини.

Відповідач ОСОБА_2 є особою працездатною, не працює та інших дітей на утриманні не має.

У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дитини до 6 років: з 01 січня 2021 року - 1 921,00 грн.; з 01 липня 2021 року - 2 013,00 грн.; з 01 грудня 2021 року - 2 100,00 грн.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 182 СК України, ураховуючи ті обставини, що відповідач є особою працездатною, здатний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, а також те, що в силу ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а розмір прожиткового мінімуму з 1 січня 2021 року для дітей віком до 6 років становить 1921 гривень, то суд вважає, що з відповідача на утримання малолітнього сина необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/4 всіх видів його доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а судом, під час розгляду даної справи, не було встановлено обставин, за яких відповідач не може надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) своїй дитині саме в такому розмірі, який (розмір) буде достатнім для утримання малолітньої дитини та сприятиме нормальній життєдіяльності дитини, і гарантуватиме дітям належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, а решту вимог в цій частині суд знаходить необгрунтованими.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.

При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно положень статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, а отже дані обставини не впливають на право позивача звернутися із позовом до суду про стягнення аліментів.

Посилання відповідача на те, що він офіційно не працевлаштований не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не дають підстав для висновку, що відповідач не спроможний сплачувати аліменти на утримання дружини.

Суд ураховує ті обставини, що відповідач є особою працездатного віку, та, на думку суду, має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки. А відтак, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів на утримання дружини, з огляду на що слід стягувати з відповідача аліменти на користь позивачки у твердій грошовій сумі в розмірі 850,00 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною трьохрічного віку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1816 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом - позивачка звернулася до суду 11.08.2021 року), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вищевикладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст. 86, 180, 182, 184 СК України ст.ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Шубівка Кагарлицького району Київської області, ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 11.08.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Шубівка Кагарлицького району Київської області, ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) аліменти на її утримання у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) гривень щомісячно, починаючи з 11.08.2021 року і до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , трирічного віку, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_7 включно.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Шубівка Кагарлицького району Київської області, ідентифікаційний код НОМЕР_3 ), на користь держави судовий збір в сумі 1816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.09.2021 р.

Суддя І.І. Шевченко