Справа № 219/6980/21
Провадження № 2/219/2627/2021
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Лапченко О.М., розглянувши позовну заяву Акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку,

встановив:

позивач Акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про визнання осіб, такими що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку. Вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі понад один рік без поважних причин не проживають в житловому приміщенні у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином просить позбавити їх права користування житловим приміщенням у вказаному гуртожитку, оскільки відповідачі не проживають в даному житловому приміщенні, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в житловому приміщенні не мають і взагалі житловим приміщенням не цікавляться.

Ознайомившись з позовною заявою, вважаю, що вона підлягає поверненню позивачу, виходячи з наступного.

За положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Слід зазначити, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями такого розмежування є: суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер матеріально-правових відносин між їх учасниками. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст.188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Згідно зі ст.50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

З тексту позовної заяви вбачається, що відповідачами є різні особи, які проживають в різних кімнатах гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , предметом спору є різні договірні правовідносини між сторонами, ордери на кімнати видавались відповідачам в різні терміни, відповідачі, відповідно, діють самостійно, незалежно один від одного, у зв`язку з чим вбачається, що предметом спору не є загальні права і обов`язки відповідачів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Згідно з ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову.

В даному випадку в одному позові об`єднано позовні вимоги до 16ти відповідачів, докази обґрунтованості позовних вимог для кожної особи є також індивідуальними. Фактично, позовні вимоги поєднані лише ідентичним способом захисту своїх прав, особою позивача та за одним об`єктом гуртожиток, водночас предмет позову не є спільним, а вимоги позивача не взаємопов`язані - від вирішення спору в частині однієї з вимог не залежить вирішення спору щодо інших вимог. Отже, не існує і інших міркувань щодо розумності і доцільності спільного розгляду позовних вимог позивача.

З огляду на наведене, позивач повинен подати окремі позови до кожного з відповідачів, оскільки заявлені вимоги стосуються індивідуально кожного з відповідачів, як і обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, та докази, які підтверджують ці обставини, що вказує на те, що позовні вимоги непов`язані між собою, вказує на відсутність спільності предмету позову та неможливість об`єднання заявлених позовних вимог в одній позовній заяві.

Також враховуючи характер і особливості спірних правовідносин, правову природу спору відповідно до закону, звертається увага на те, що спір має індивідуальний характер і підлягає вирішенню як окремий, самостійний спір із дотриманням положень закону.

За пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Розгляд позову до 16-ти відповідачів в рамках однієї справи поза тим, що не відповідає процесуальному порядку, істотно ускладнить вирішення спору (спорів) у процесуальному розумінні, збільшить тривалість судового процесу, яка не повинна перевищувати розумну, ускладнить з`ясування, перевірку та врахування обставин справи, які є індивідуальними.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України суд повертає позовну заяву, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень ст.188 цього Кодексу).

На підставі викладеного, суд повертає позивачу АТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» подану позовну заяву з вказаних підстав.

Керуючись п.2 ч.4 ст.185, 260, 353 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позовну заяву Акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку - повернути позивачу разом з доданими до неї документами.

Роз`яснити позивачу, що згідно ч. 7 ст.185ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Суддя О.М. Лапченко