Справа № 169/149/21 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/1092/21 Категорія: 47 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Данилюк В. А.,

секретар Вакіна Д.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Петрунів Т. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди за апеляційними скаргами відповідача Волинської обласної прокуратури та відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (надалі - ГУНП у Волинській області), Волинської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Позовну заяву мотивовано тим, що 02 грудня 2016 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.286 КК України по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 01 грудня 2016 року близько 14 години за участю ОСОБА_4 та ОСОБА_1

29 червня 2017 року слідчим складено, а прокурором Любомльського відділу Ковельської місцевої прокуратури погоджено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

30 червня 2017 року складено та затверджено обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.286 КК України.

09 листопада 2018 року Любомльським районним судом Волинської області винесено вирок, яким ОСОБА_1 у пред`явленому йому за ч.1 ст.286 КК України обвинуваченні визнано невинуватим за недоведеністю в його діях складу злочину та по суду виправдано.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Любомльського районного суду від 09 листопада 2018 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення.

Позивач зазначив, що у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом він зазнав моральної шкоди, а також змушений був витрачати кошти на поїздки до судів апеляційної та касаційної інстанції у зв`язку з оскарженням прокурором виправдувального вироку місцевого суду.

Посилаючись на приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»(далі - Закон) просив суд стягнути за рахунок Державного бюджету України на його користь 182 807,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 493,32 грн. витрат на поїздки до судів апеляційної та касаційної інстанції.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 130 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 493 гривні 32 копійки на відшкодування матеріальної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі Волинська обласна прокуратура просить змінити рішення в частині розподілу судових витрат, посилаючись на те, що судові витрати відшкодовуються на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому суд першої інстанції помилково стягнув судовий збір з органу прокуратури та Національної поліції.

ГУНП у Волинській області в апеляційній скарзі посилається на ненадання позивачем доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість душевних, фізичних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заподіяною йому моральною шкодою. ГУНП у Волинській області діяло на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, і ніяким чином не порушувало прав та інтересів позивача. Також вказує на помилковість висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат. Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Учасники справи не скористалися своїм правом подати відзив на апеляційні скарги.

Вивчивши матеріали справи, аргументи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 грудня 2016 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.286 КК України по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 01 грудня 2016 року близько 14 години за участю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Відповідно до фабули внесених відомостей ОСОБА_4 , керуючи вантажним автомобілем "Вольво" з бортовим тентованим напівпричепом "Кроне" по автодорозі сполученням "Київ-Ковель-держкордон" в селі Старовойтове Любомльського району Волинської області, почав з порушенням Правил дорожнього руху здійснювати маневр розвороту, внаслідок чого водій автомобіля "Фіат Добло" ОСОБА_1 , який рухався позаду у попутному напрямку, допустив зіткнення свого автомобіля з напівпричепом автомобіля ОСОБА_4 , в результаті чого пасажир автомобіля "Фіат Добло" ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження.

02 грудня 2016 року слідчим СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області винесено постанову про визнання автомобілів речовими доказами та передачу їх на зберігання. Автомобіль "Вольво" передано під відповідальне зберігання володільцю ОСОБА_4 , напівпричіп "Кроне" - залишено на зберігання на стоянці в селі Вишнів до вирішення питання по суті; автомобіль "Фіат Добло" - залишено на території штраф-майданчика Любомльського ВП НУНП у Волинській області до вирішення питання по суті.

29 червня 2017 року слідчим винесено постанову про відсутність в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України.

Цього ж дня, 29 червня 2017 року, слідчим складено, а прокурором Любомльського відділу Ковельської місцевої прокуратури погоджено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

30 червня 2017 року складено та затверджено обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.286 КК України.

13 липня 2017 року обвинувальний акт надійшов до Любомльського районного суду Волинської області та перебував на розгляді суду до 09 листопада 2018 року.

09 листопада 2018 року Любомльським районним судом Волинської області винесено вирок, яким ОСОБА_1 у пред`явленому йому за ч.1 ст.286 КК України обвинуваченні визнано невинуватим за недоведеністю в його діях складу злочину та по суду виправдано.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Любомльського районного суду від 09 листопада 2018 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення.

У зв`язку з ухваленням судом виправдувального вироку стосовно ОСОБА_1 14 грудня 2019 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості за ч.1 ст.286 КК України по цьому ж факту ДТП.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 29 червня 2017 року (день повідомлення про підозру) по 18 квітня 2019 року (дата набрання виправдувальним вироком суду законної сили), що у підрахунку складає 21 місяць 20 днів.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, встановлено з 01 січня 2021 року мінімальну заробітну плату на рівні 6000,00 грн.

Суд першої інстанцій правильно встановив, що враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 130 000 грн. та дійшов правильного висновку, що підстав для стягнення більшого розміру моральної шкоди за цей період, а ніж визначено законом, позивач у позовній заяві не зазначив.

Посилання ГУНП у Волинській області на те, що позивачем під час розгляду справи не було надано судам жодного документу, який би підтверджував протиправність дій правоохоронних органів, а тому відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, є помилковими та спростовуються вищевикладеними висновками.

Із змісту апеляційних скарг вбачається, що рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди не оскаржується, тому відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Викладені в апеляційних скаргах аргументи про помилковість висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, а тому не сплачував судового збору при зверненні до суду, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів у справі - ГУНП у Волинській області та Волинської обласної прокуратури, відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір, від сплати якого звільнений позивач при зверненні до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційних скаргах відповідачі помилково ототожнюють поняття судового збору, правове визначення якого надано в статті 1 Закону України «Про судовий збір» поняттям «шкоди» в розумінні положень Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зокрема, судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Порядок розподілу судових витрат визначено в статті 141 ЦПК України, про що зазначено вище.

Відповідно до закону, лише ті судові витрати, які понесла особа у зв`язку з незаконним перебуванням під судом і слідством, підлягають відшкодуванню, як шкода. Водночас на відповідачів покладено обов`язок понести судові витрати, які розподіляються відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Такі висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду (постанова від 14.07.2021 року у справі № 310/2397/19, постанова від 03.03.2021 у справі № 638/509/19).

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційних скарг зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: