П О С Т А Н О В А

іменем України

14 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,
суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 05 квітня 2021 рокупро відмову у вжитті заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа Державне бюро розслідувань про захист порушених прав на житло,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа Державне бюро розслідувань про захист порушених прав на житловідмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом надання позивачу доступу до кімнати АДРЕСА_1 та забезпечення йому можливості забрати особисті документи, адвокатські досьє та індивідуальні речі медичного призначення.

Не погоджуючись із ухвалою, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою його заяву про забезпечення позову від 02 квітня 2021 року задоволити в повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що із 06 червня 2018 року внаслідок одноособових дій командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який вирішив виселити його з гуртожитку на території в/ч на АДРЕСА_2 , де він проживав, віддавши відповідні письмові розпорядження особам добового, він позбавлений можливості доступу до свого помешкання. Суд не звернув уваги, що він подає дану заяву про забезпечення позову вже вдруге, оскільки подана ним 19 вересня 2020 року заява аналогічного змісту залишена без задоволення. Вказує, що на відміну від позову, де предметом спору є його права матеріального характеру, у заяві про забезпечення позову, він просив у суду захисту прав, передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і стосуються його прав на повагу до самовизначення/ самовираження, що пов`язане із навністю у нього паспорта громадянина України, прав на
- 2 -
повагу до фізичної і моральної цілісності, що пов`язано із доступом до його особистих медичних приладів і препаратів та на повагу до його взаємовідносин із іншими особами, що пов`язане із його професійною діяльністю. Посилання суду на те, що вимоги заяви про забезпечення позову фактично відповідають позовним вимогам свідчать про порушення судом принципу пропорційності цивільного процесу, оскільки не враховують особливості предмету спору, зокрема порушення його прав носить триваючий характер шкода від чого постійно збільшується пропорційно тривалості порушення. Очевидним є те, що обмеження прав адвоката на доступ до досьє його підзахисного завдає шкоди правосуддю та його професійним правам. Обмеження його у володінні паспортом вже завдало шкоди його конституційному праву на участь у виборах до місцевих органів влади, які відбулися 25 жовтня 2020 року. Вважає, що суд першої інстанції використав обставину недостатнього розуміння мотивів поданої заяви про забезпечення позову як підстави для відмови у наданні ефективного захисту його порушеним правам, передбаченим ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує особі право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідач в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 02 серпня 2021 року направлена на офіційну електронну адресу відповідача, що стверджується повідомленням про її доставлення.

Третя особа Державне бюро розслідувань подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції постановив законну і обгрунтовану ухвалу і правомірно відмовив у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову з огляду на її необгрунтованість і тотожність позовним вимогам, а доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Позивач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Печерського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник третьої особи Державного бюро розслідувань Свистунов А.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Відповідач в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на його офіційну електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Клопотання позивача про відкладення судового засідання для виклику в наступне засідання командира в/ч НОМЕР_1 НГУ для надання останнім пояснень по суті заяви про забезпечення позову відхилене судом як необгрунтоване, оскільки згідно приписів процесуального закону (ч.2 ст.372 ЦПК України) неявка сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, не перешкоджає її розгляду, тобто явка до суду є процесуальним правом сторони.
Клопотання позивача про забезпечення принципу змагальності шляхом роз`яснення учасникам процесу які обставини і факти, суд відносить до предмета доказування та які додаткові докази можуть бути подані суду позивачем також відхилене судом як необгрунтоване, оскільки, по-перше, апеляційним судом забезпечено дотримання принципу змагальності, зокрема створено учасникам процесу в даній справі належні умови для ознайомлення із рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Окрім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися із її матеріалами, зокрема з

- 3 -

аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

По-друге, роз`яснення учасникам процесу які обставини і факти, суд відносить до предмета доказування, процесуальний закон не передбачає, як і не передбачає роз`яснення того, які додаткові докази можуть бути подані суду позивачем, оскільки таке є прямим порушенням принципу безсторонності та об`єктивності, а також принципу змагальності у цивільному процесі.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що у серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 НГУ, вякому просив визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність службових осіб військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що пов`язані із його виселенням із приміщення у гуртожитку та обмеженням доступу до власного майна, речей та особистих документів, що залишились у помешканні, де він проживав із 2008 до 2018 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України вжити заходів для відновлення правового становища позивача, яке існувало до 6 червня 2018 року, що передбачає забезпечення безперешкодного доступу до житлового приміщення у гуртожитку та до власних речей, майна і особистих документів або забезпечення його і членів його сім`ї благоустроєним житловим приміщенням у м.Києві або виплатити грошової компенсації за належне йому для отримання житло.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у період із 2007 по 2010 рік він проходив військову службу у Північному Київському територіальному управлінні НГУ. За час віськової служби всупереч постанові Франківського районного суду м.Львова від 22 травня 2007 року він не одержав житло для постійного проживання сім`ї, а тому залишився проживати у гуртожитку в/ч НОМЕР_1 . Після звільнення зі служби та з огляду на відсутність іншого житла його діяльність прив`язана саме до цього місця проживання. Вказував, що 06 червня 2018 року командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , з мотивів особистої зацікавленості, діючи одноосібно та користуючись повноваженнями единоначальика, вирішив виселити його з гуртожитку та віддав владне розпорядження особам добового в/ч НОМЕР_1 про обмеження його доступу до місця проживання, а тому з цієї дати він позбавлений можливості доступу до свого помешкання, власного майна, речей і документів, які залишилися у кімнат АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Оболонського районного суду м.Києва від 25 серпня 2020 року відкрите провадження у справі.

2 квітня 2021 року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що предметом його позову у цій справі окрім права на мирне володіння майном, є право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і кореспонденції, зокрема його обмежено у доступі до особистих документів та медичного приладдя. Вказує, що він як адвокат здійснює захист у кримінальній справі № 757/24650/14-к гр. ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч.3 ст.407 КК України. Окрім того, він представляє інтереси гр. ОСОБА_4 як потерпілого у кримінальному провадженні № 0000019, у якому Печерським СВ УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування, де фігурують службові особи в/ч НОМЕР_1 НГУ. Для забезпечення належного виконання обов`язків захисника йому необхідні матеріали адвокатського досьє, яке знаходиться у помешканні гуртожитку на території в/ч на АДРЕСА_2 , у доступі до якого його обмежено. Посилаючись на те, що право на повагу до приватних
- 4 -
документів/кореспонденції та особистих речей за визначеннм ЄСПЛ має першочергову важливість для забезпечення життєдіяльності людини та необхідність ефективного захисту його порушених прав, просив суд забезпечити позов шляхом зобов`язання в/ч НОМЕР_1 НГУ надати позивачу доступу до приміщення, у якому він проживав із 2008 поку по 2018 рік, та забезпечити для нього можливість повернути у своє розпорядження особисті документи, адвокатські досьє та індивідуальні речі медичного призначення. Заява не містить обгрунтування щодо пов`язаності вказаних заходів із позовними вимогами та наявності передбачених ст.149 ЦПК України підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи (ч.2 ст.149 ЦПК).
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується зобов`язанням вчинити певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.
За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі
- 5 -
невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову за заявою позивача, суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю підстав для їх застосування.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
При відмові у вжитті заходів забезпечення позову, суддя обгрунтовано врахував як зміст позовних вимог ОСОБА_2 , які полягають у встановленні судом незаконності дій відповідача щодо виселення позивача з приміщення у гуртожитку та обмеження його доступу до власного майна, речей та особистих документів, що залишились у помешканні та що на думку заявника становить втручання у його приватне і сімейне життя (ст.8 Конвенції), а також поновлення вказаних прав, такі відсутність доказів про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Суд врахував, що заява не містить належного мотивування та обгрунтування, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у у випадку задоволення заявлених в позові вимог.
Також, суд вірно врахував, що вимоги заяви про забезпечення позову тотожні характеру позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того факту, що із 06 червня 2018 року внаслідок одноособових дій командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який вирішив виселити його з гуртожитку на території в/ч на АДРЕСА_2 , де він проживав, віддавши відповідні письмові розпорядження особам добового, він позбавлений можливості доступу до свого помешкання та речей, що на думку скаржника є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Наведені скаржником обставини відповідно до положень цивільного процесуального закону належать до фактичних обставин справи і підлягають з`ясуванню при розгляді справи по суті позовних вимог, де сторонами подаються відповідні докази на обгрунтування їх доводів.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд не вправі давати оцінку доказам щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог, а також вирішувати наперед питання
- 6 -

наявності підстав для задоволення позову і правомірності заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач подає дану заяву про забезпечення позову вже вдруге, оскільки подана ним 19 вересня 2020 року заява аналогічного змісту залишена без задоволення, не мають правового значення для вирішення заяви та не є передбаченою процесуальним законом підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що на відміну від позову, де предметом спору є права позивача матеріального характеру, у заяві про забезпечення позову, він просив у суду захисту прав, передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і стосуються його прав на повагу до самовизначення/самовираження, що пов`язане із навністю у нього паспорта громадянина України, прав на повагу до фізичної і моральної цілісності, що пов`язано із доступом до його особистих медичних приладів і препаратів та на повагу до його взаємовідносин із іншими особами, що пов`язане із його професійною діяльністю, як підстави для забезпечення позову, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
В даному випадку скаржник помилково ототожнює розгляд судом позовних вимог по суті та ухвалення судом рішенння за наслідками такого розгляду із постановленням ухвали про забезпечення позову.
Захист прав особи, в тому числі передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснюється судом при ухваленні рішення за наслідками вирішення спору. При цьому відповідно до положень п.4 ч.4 ст.265 ЦПК України суд вказує у рішенні чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд не вирішує питання про захист матеріальних чи нематеріальних прав особи, як помилково вважає скаржник, та не зазначає про це в ухвалі. За своїм змістом забезпечення позову пов`язане виключно із гарантуванням позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, у випадку задоволення його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності посилань суду на те, що вимоги заяви про забезпечення позову фактично відповідають позовним вимогам свідчать про порушення судм принципу пропорційності цивільного процесу, оскільки не враховують особливості предмету спору, необгрунтовані.
Відповідно до приписів ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
З матеріалів спарви вбачається, що позивачем заявлені вимоги про зобов`язання відповідача вжити заходів для забезпечення безперешкодного доступу до житлового приміщення у гуртожитку та до власних речей, майна і особистих документів. А відтак запропонований позивачем вид забезпечення позову у вигляді зобов`язання в/ч НОМЕР_1 НГУ надати позивачу доступ до спірного приміщення та забезпечити для нього можливість повернути у своє розпорядження особисті документи, адвокатські досьє та індивідуальні речі медичного призначення очевидно та поза всяким розумним сумнівом є тотожним задоволеннню позовних вимог, що заборонено процесуальним законом.

На думку колегії суддів позивач фактично намагається шляхом використання передбаченої процесуальним законом процедури забезпечення позову отримати доступ до приміщення гуртожитку.
Посилання у скарзі на те, що обмеження прав адвоката на доступ до досьє його підзахисного завдає шкоди правосуддю та його професійним правам, а обмеження його у володінні паспортом вже завдала шкоди його конституційному праву на участь у виборах до місцевих органів влади, які відбулися 25 жовтня 2020 року, не стосуються захисту його прав при вирішенні даного спору і не пов`язані із забезпеченням позовних вимог.
- 7 -
Доводи скарги про те, що суд першої інстанції використав обставину недостатнього розуміння мотивів поданої заяви про забезпечення позову як підстави для відмови у наданні ефективного захисту його порушеним правам, передбаченим ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує особі право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав, оскільки як вище вказувалося заходи забезпечення позову стосуються виконання можливого рішення суду, а не безпосереднього захисту і повновлення прав особи ухвалою про забезпечення позову, оскільки спір між сторонами ще не вирішено і до його вирішення суд не вправі вирішувати питання про захист прав позивача.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заходи забезпечення позову, які просить вжити заявник пов`язані із його бажанням повернути собі особисте майно та документи, які як він стверджує, залишилися у приміщенні гуртожитку, і є неспівмірними із заявленими вимогами та не пов`язані з ними.
Даючи оцінку доводам апеляційної скарги та відзиву на скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 05 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: