Головуючий у І інстанції Арапіна Н.Є.
Провадження №22-ц/824/7323/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 31 серпня 2019 року по Броварському проспекту в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Ford Focus» д/н НОМЕР_1 , який належить позивачу, та автомобіля марки «Renault» д/н НОМЕР_2 з напівпричепом «Schmits» д/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» згідно полісу № АО/828210 від 26.03.2019 року.

10 грудня 2019 року постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 , який працює водієм фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , відповідача по справі, до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було закрито на підставі пункту 7 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

21 січня 2020 року постановою Чернігівського апеляційного суду постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 грудня 2019 року залишено без змін.

Згідно висновку № 1949 експертного дослідження від 24 лютого 2020 року розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Ford Focus» д/н НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді становить 217 075,16 грн., ринкова вартість автомобіля у аварійному стані на дату дослідження становить 21 456,05 грн.

07 лютого 2020 року ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» здійснило виплату страхового відшкодування на користь позивача у розмірі 100 000,00 грн., виконавши таким чином свої обов`язки згідно полісу.

Різниця між ринковою вартістю транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, ринковою вартістю транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 95 619,11 грн. (217 075,16 грн. - 21 456,05 грн. - 100 000,00 грн.), і підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_1 , як власника джерела підвищеної небезпеки, яким і було завдано збитків позивачу.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_5 просив стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 95 619,11 грн., моральну шкоду у розмірі 12 000,00 грн., матеріальні збитки, які складаються з витрат на оплату вартості експертного дослідження по визначенню розміру матеріального збитку у розмірі 3 400,00 грн., витрат на оплату послуг нотаріуса з оформлення довіреності у розмірі 500,00 грн. та витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 1 500,00 грн. Також просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

РішеннямДніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 95 619 грн. 11 коп.; у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. 00 коп.; матеріальні збитки, які складаються з витрат на оплату вартості експертного дослідження по визначенню розміру матеріального збитку у розмірі 3 400 грн. 00 коп. та з витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 1 500 грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги майнового характеру у сумі 1 009 грн. 00 коп., судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у сумі 697 грн. 86 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ФОП ОСОБА_1 подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та постановити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що судом проігноровані його клопотання про проведення судового засідання з викликом всіх учасників справи, а також про призначення по справі автотоварознавчої експертизи. При цьому, на думку відповідача, висновок експертного дослідження № 1949, який знаходиться в матеріалах справи і наданий стороною позивача, виготовлений з порушенням «Методики проведення товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів вартості оцінки матеріального збитку». В порушення вказаної методики без фактичних даних експертом було застосовано коефіцієнт зносу на запчастини, які замінювались, що призвело до хибних розрахунків в частині визначення ринкової вартості пошкодженого автомобіля у аварійному стані на дату оцінки, а саме до зменшення цієї суми. Даний коефіцієнт зносу застосовується, якщо автомобіль, який досліджується, має вік більше 7 років та пробіг, який перевищує середній в два рази. В даному випадку на момент ДТП автомобіль не підпадав під ці критерії. Крім цього, суд не вирішив питання про передачу пошкодженого автомобіля відповідачу після відшкодування ним збитків, оскільки автомобіль не може використовуватись за призначенням.

У відзиві на апеляційну скаргу, підписаному заступником генерального директора ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» Ходико Є.М., останній висловив позицію страхової компанії щодо доводів скарги та обставин справи, зазначивши, що ПрАТ «СТ «Гарантія» свої обов`язки перед потерпілою особою виконало у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Прищепи В.В., останній проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні відповідач ФОП ОСОБА_1 та його представник - адвокат Подалюка В.О., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Прищепа В.В. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 заперечив та просив рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, показання експерта ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 серпня 2019 року по Броварському проспекту в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Ford Focus» д/н НОМЕР_1 , який належить позивачу, та автомобіля марки «Renault» д/н НОМЕР_2 з напівпричепом «Schmits» д/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована на момент ДТП в ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія», відповідно до полісу № АО/828210 (а.с.10, 12-15, 50).

10 грудня 2019 року постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 , який працює водієм фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , відповідача по справі, до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито на підставі пункту 7 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.12-15).

21 січня 2019 року постановою Чернігівського апеляційного суду постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 грудня 2019 року залишено без змін (а.с.17-18).

Згідно висновку № 1949 експертного дослідження від 24 лютого 2020 року розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Ford Focus» д/н НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, становить 217 075,16 грн., ринкова вартість автомобіля у аварійному стані на дату дослідження становить 21 456,05 грн. (а.с.19-48).

ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» на виконання умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплатило власнику пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Ford Focus», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн. (а.с.51).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача різниці між ринковою вартістю транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, ринковою вартістю транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 95 619,11 грн. (217 075,16 грн. - 21 456,05 грн. - 100 000,00 грн.), а також 10 000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе, у межах суми страхового відшкодування, виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди в межах суми страхового відшкодування.

Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-176цс18.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з частиною першою статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З матеріалів справи вбачається, що позивачу страховою компанією було виплачено страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн. в межах ліміту відповідальності страховика, що є недостатнім для повного відшкодування завданих позивачу матеріальних збитків.

Оскільки одержаного потерпілим страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Згідно ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З урахуванням різниці між вартістю транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди - 217 075,16 грн., ринковою вартістю транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди - 21 456,05 грн. та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 100 000,00 грн., розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 95 619,11 грн. (217 075,16 грн. - 21 456,05 грн. - 100 000,00 грн.).

Зважаючи на те, що особою, винуватою у завданні позивачу збитків, є ОСОБА_3 , який на момент ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_1 , обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення матеріальної шкоди, завданої позивачу, з відповідача ФОП ОСОБА_1 , працівником якого під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків і завдано шкоди (ч. 1 ст. 1172 ЦК України). Розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню, судом визначений правильно на підставі наявного у справі висновку № 1949 експертного дослідження від 24 лютого 2020 року, який відповідачем під час розгляду справи належними та допустимими доказами спростований не був.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, на порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 5 цієї постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв`язку з пошкодженням автомобіля та необхідністю проведення ремонту, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості.

Оскільки діями особи, яка є працівником відповідача, позивачу спричинені моральні страждання, які пов`язані з пошкодженням належного йому транспортного засобу, суд першої інстанції, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 10 000,00 грн.

Правильним є і рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату вартості експертного дослідження по визначенню розміру матеріального збитку у розмірі 3 400 грн. 00 коп. та витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 1 500 грн. 00 коп., оскільки факт понесення цих витрат позивачем підтверджується належними та допустимими доказами (а.с.49, 52).

Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. При цьому, апелянт, обґрунтовуючи свої доводи, посилається на безпідставну відмову суду першої інстанції у призначенні по справі за його клопотанням судової автотоварознавчої експертизи для визначення розміру завданих збитків.

Разом з тим, вищевказані доводи апеляційної скарги відповідача законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують, оскільки експертиза призначається судом за умов, визначених ч. 1 ст. 103 ЦПК України, при цьому відповідачем суду не було надано доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви у наданому позивачем суду висновку № 1949 експертного дослідження від 24 лютого 2020 року та стали б підставою для задоволення клопотання відповідача про призначення по справі автотоварознавчої експертизи.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: