Справа № 156/565/21
Провадження № 2/156/344/21
Рядок статзвіту № 9
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 вересня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Федечко М. О.,

за участю: секретаря судового засідання Салатюк Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 156/565/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Іваничівської селищної ради про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, -

ВСТАНОВИВ :

Представник позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Іваничівської селищної ради про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_4 . Вони постійно проживали в побудованому ними житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з 2001 року проживає у с. Мишів Іваничівський район (Володимир-Волинський район) Волинська область. Право власності на зазначений житловий будинок в установленому законом порядку зареєстровано не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 12 вересня 2007 року за відповідачем визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька. Відповідач зареєструвала речове право на Ѕ частину житлового будинку, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 січня 2008 року.

За позивачем ОСОБА_1 та її померлим чоловіком ОСОБА_4 рахувалося по 1/2 частині спірного житлового будинку. Право власності на зазначену частку об`єкта нерухомого майна позивачем в установленому законом порядку оформлено не було.

На підставі викладеного, просить визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

27 липня 2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовоного провадження.

18 серпня 2021 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява про уточнення позовних вимог у якій вказала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як подружжя, побудували житловий будиннок, який знаходиться в АДРЕСА_1 в якому і проживали. Шлюбний договір щодо правового режиму майна подружжя між позивачем та її чоловіком ОСОБА_4 не укладався. Покликаючись на норми ст. 34,71 ЗУ «Про нотаріат» зазначає, що позивач звернулась до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини, що залишилась після померлого ОСОБА_4 із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя, 18 серпня 2021 року позивачу відмовлено у видачі такого, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на таке майно та відсутності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вцілому на весь об`єкт, рекомендовано звернутись до суду.

В зв`язку з виникненням інших підстав для задоволення позову, а саме те, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя, просить їх застосувати при вирішенні позову. Інші підстави заявленого позову залишаються незмінними. На підставі викладеного просить визнати житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. (а.с.39-40).

18 серпня 2021 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, від останньої надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо визнання за її матір`ю ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Представник відповідача Іваничівської селищної ради в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 28 жовтня 1976 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 а.с.11).

Витягом з погосподарської книги № 2 за 1991 -1995 роки Соснинської сільської ради Іваничівського району по особовому рахунку № НОМЕР_2 стверджується, що головою домогосподарства, що знаходиться в с. Соснина Іваничівського району був ОСОБА_4 (а.с.8).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ними чинності. Отже, правовий режим майна подружжя регулюється нормативними актами, які були чинними на момент створення або придбання такого майна.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, підлягають з`ясуванню та оцінюються судом записи у погосподарських книгах, ухвалені органами місцевого самоврядування рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічний паспорт на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається із копії будівельного паспорту на забудову земельної ділянки (узаконення індивідуального житлового будинку с. Соснина Іваничівського району, забудовник ОСОБА_4 ) у ньому міститься заключення про технічну можливість будівництва житлового будинку і господарських будівель від 14 серпня 1991 року, акт про винос в натуру меж земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку в містах селища міського типу і селах від 14 серпня 1991 року та свідоцтво на забудову садиби в сільському населеному пункті Української РСР реєстраційний № 75 від 08 жовтня 1991 року видане на ім`я ОСОБА_4 , адреса будівництва - АДРЕСА_1 (а.с. 62-66). Також за життя ОСОБА_4 розроблено робочий проект газифікації житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 67-70). Відповідно до копії свідоцтва на забудову садиби в сільському населеному пункті Української РСР, земельна ділянка надалась забудовнику в безстрокове користування для будівництва індивідуального жилого будинку і господарських будівель на землях присадибного фонду власної присадибної ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Соснинської сільської ради народних депутатів від 31 травня 1991 року № 26.

З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.72-74) судом встановлено, що будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , було побудовано в 1991 році, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі позивача та ОСОБА_4 . Згідно інформаційної довідки щодо технічного стану об`єкта нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 не належить до самочинного будівництва (а.с.71).

Майнові відносини, які виникли між подружжям після реєстрації шлюбу на момент побудови даного житлового будинку регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР, статтею 22 якого передбачалося, що майно нажите подружжям за час шлюбу визнавалось спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відомості щодо самочинного будівництва у суду відсутні. Надані суду докази суперечностей не містять та оцінюються судом як достовірні.

За змістом статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, за змістом вищезазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Режим спільної сумісної власності для майна, придбаного подружжям за час шлюбу, встановлює і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не було укладено договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за життя спадкодавець не встиг виділити свою частку у спільному майні та отримати на неї правовстановлюючий документ.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

У матеріалах справи відсутні дані щодо письмових домовленостей співвласників про визначення часток, а тому суд дійшов висновку про рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056.

Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад.

Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1991 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.

Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 620/480/17 (провадження № 61-45455св18).

Судова практика, що склалась після зміни законодавства в частині реєстрації прав власності на нерухоме майно в сільській місцевості, стала на захист прав власників такого майна та їх спадкоємців. Так, згідно з Інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав.

Відтак, судом установлено, що ОСОБА_4 за життя, відповідно до вимог чинного на той час законодавства, набув право власності на жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно копії спадкової справи № 137/2007 до майна померлого ОСОБА_4 , за життя 22 лютого 2000 року, останній склав заповіт за яким, все належне йому майно заповів дочці - відповідачу у справі. Державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. 20 лютого 2012 року ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1,67 га, що розташована на території Соснинської сільської ради з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. (а.с.29-35).

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 12 вересня 2007 року за відповідачем ОСОБА_2 дочкою позивача та померлого ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті останнього визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .(а.с.9). Згідно вказаного рішення будинок був побудований подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та належав їм на праві спільної сумісної власності. Відповідачем зареєстроване право власності на Ѕ частину будинковолодіння, що знаходиться за вище вказаною адресою, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17395280 від 17 січня 2008 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. (а.с. 10, 41-42).

Згідно зі ст.ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 серпня 2021 року державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Волинської області Кононенко Л.С., під час огляду документів, що були надані спадкоємцем, було встановлено про те, що правовстановлюючі документи про належність вказаного житлового будинку спадкодавцеві ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - відсутні, а тому видача Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя на половину спільного майна на Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 - неможлива. Відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя на половину спільного майна - на Ѕ частини житлового будинку , що знаходиться в АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 запропоновано звернутись до суду із позовною заявою про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 у зв`язку із смертю другого з подружжя - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.50).

Статтями 34,71 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі викладеного, враховуючи, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час зареєстрованого шлюбу, тобто був об`єктом їхньої спільної сумісної власності, кожен з них мав право на 1/2 частину вказаного будинку, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя у житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись статтями 4, 12, 13, 19, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , мешканки АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , мешканки АДРЕСА_1 , Іваничівської селищної ради, , місцезнаходження смт. Іваничі вул. Грушевського, 13 Іваничівського району 9Володимир-Волинського району) Волинської області про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності - задоволити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване та фактичне місце проживання АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 як на частку у спільному майні подружжя.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.О. Федечко