Провадження № 22-ц/801/1886/2021
Провадження № 22-ц/801/1887/2021
Провадження № 22-ц/801/1901/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Браславець Ян Юрійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дернової В. В. в залі суду міста Вінниці, повний текст якого складено 29 червня 2021 року, та апеляційну скаргу Вінницької міської ради на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дернової В. В. в залі суду міста Вінниці, та ухвалу цього ж суду від 28 липня 2021 року,

в справі № 127/20056/20 за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, про знесення самовільно збудованої господарської будівлі, заборону вчиняти дії,

встановив:

У вересні 2020 року Вінницька міська рада звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила прийняти рішення про знесення двох самочинно збудованих господарських будівель (сараїв) по АДРЕСА_1 , орієнтовними розмірами 12,30 м та 6 м, кожна будівля (сарай) розміщені однією стіною на межі земельних ділянок, існуючої огорожі з будинковолодіннями АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , за рахунок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; прийняти рішення, яким заборонити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодіння по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ; стягнути із відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що будь-які дозвільні документи на будівництво господарських будівель (сараїв), що розташовані по АДРЕСА_1 , виконавчими органами міської ради відповідачам не надавались. Розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюється без дотримання вимог статті 34 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів», Глави 7 Ветеринарно-санітарних правил для боєнь, забійно-санітарних пунктів господарств та подвірного забою тварин, затверджених наказом Державного департаменту ветеринарної медицини від 14 січня 2004 року № 4, а також ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 року № 44. Крім того, згідно з інформацією наданою Головним управлінням Держпродспоживслужби у Вінницькій області, дозволи на забій громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надавались. Договори на ветеринарне обслуговування та проведення профілактичних обробок свинопоголів`я не укладались, інформація про укладення відповідачами договорів про утилізацію продуктів життєдіяльності та утилізацію біологічних відходів після забою відсутні. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду з вимогою про знесення вказаних самовільно збудованих господарських будівель та заборону вчиняти дії.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року вказаний позов задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , без дотримання вимог ст. 34 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» та Глави 7 Ветеринарно-санітарних правил для боєнь, забійно-санітарних пунктів господарств та подвірного забою тварин, затверджених наказом Державного департаменту ветеринарної медицини № 4 від 14.01.2004; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідачів на користь виконавчого комітету Вінницької міської ради по 1051 грн. судового збору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюється без дотримання вимог статті 34 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» та Глави 7 Ветеринарно-санітарних правил для боєнь, забійно-санітарних пунктів господарств та подвірного забою тварин, затверджених наказом Державного департаменту ветеринарної медицини № 4 від 14.01.2004.

05 липня 2021 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено додаткове рішення у вказаній цивільній справі № 127/20056/20, яким стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року не було вирішено питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, хоча представником відповідачів адвокатом Браславцем Я. Ю. були надані документи щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2021 року виправлено арифметичні помилки, допущені у додатковому рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2021 року у цій справі, замінено по тексту додаткового рішення, у тому числі, у абзацах другому та третьому резолютивної частини число «5 000» на число «10 000».

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Браславець Я. Ю., вважаючи його, в частині часткового задоволення позовних вимог, необґрунтованим та безпідставним, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюється без дотримання вимог статті 34 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» та Глави 7 Ветеринарно-санітарних правил для боєнь, забійно-санітарних пунктів господарств та подвірного забою тварин, затверджених наказом Державного департаменту ветеринарної медицини № 4 від 14.01.2004, є помилковим, оскільки суперечить наявним в матеріалах справи доказам та фактичним обставинам справи, а також судом не було враховано надані відповідачами пояснення та докази на спростування цієї позиції. Зазначають, що вказаними вище нормами законодавства врегульовано процедуру проведення подвірного забою свійських тварин та покрокове здійснення такого процесу, а саме: критерії характеристик тварин, що підлягають забою, перевірка стану здоров`я тварин, вимоги до забійника тварин та реалізація результатів забою. В свою чергу, жодний із зазначених судом доказів, як і інші документи, які знаходяться у матеріалах справи, не доводять прямо або будь-яким чином опосередковано обставину наявності порушення скаржниками вказаних вище норм законодавства. Звертають увагу, що випадків невідповідності проведення забою та отриманого, як результат м`яса спеціалістами державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи встановлено не було. Також, відносно них ніколи не складались протоколи та не виносились постанови про притягнення до адміністративної відповідальності щодо порушення санітарно-гігієнічних і санітарно-протиепідемічних правил і норм із здійснення подвірного забою тварин та щодо якості результатів такого забою. В свою чергу, відповідачами здійснюється подвірний забій, який ніколи не перевищує трьох голів на тиждень, після якого надлишки свіжого м`яса реалізуються на ринкових павільйонах міста Вінниця, через що окремого експлуатаційного дозволу від Держпродспоживслужби на здійснення такого роду забою або зобов`язання з укладення договорів на ветеринарне обслуговування законодавством не вимагається. Отже вважають, що проведена перевірка, про яку вони жодним чином повідомлені не були, та акт обстеження від 10.12.2019, складений Департаментом архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, не встановлюють та не підтверджують фактів будь-якого порушення відповідачами дотримання вимог законодавства з подвірного забою тварин. Також вказують, що покази допитаних в судовому засіданні свідків мають суперечливий характер, базуються лише на припущеннях та їх суб`єктивній думці. За результатами перевірки, яка була проведена у вересні 2018 року, після їх належного повідомлення, було забезпечено допуск комісії Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, якою жодних порушень норм чинного законодавства, що регулює утримання та забій такого роду тварин встановлено не було. Як вбачається з листа Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області від 30.11.2020 № Вих.4.2/10994-20, у чинному законодавстві відсутній обов`язок щодо отримання експлуатаційних дозволів для подвірного забою тварин, що не перевищує трьох голів тварин на тиждень. На думку скаржників, резолютивна частина оскаржуваного рішення суду втілює невизначеність та непорозуміння щодо можливості та порядку його виконання, що є неприпустимим результатом судового процесу. В свою чергу, у оскаржуваному рішенні вбачається невідповідність встановлених висновків поряд з фактичними обставинами справи.

Позивач Вінницька міська рада не погоджуючись з додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2021 року та ухвалою цього ж суду від 28 липня 2021 року подала апеляційну скаргу, оскілки вважає, що вказане додаткове рішення суду зі змінами внесеними на підставі ухвали про виправлення арифметичних помилок, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, тому просить вказане рішення і ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судове рішення не відповідає завданню цивільного судочинства та є необґрунтованим. Так, відповідачі в порушення вимог статті 134 ЦПК України не подавали попереднього розрахунку сум судових витрат. Разом з тим, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих) послуг, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак представником відповідачів не подано акт прийому-передачі наданих послуг згідно з договором про надання правової допомоги, платіжні доручення на оплату послуг адвоката. Вважає, що заявлений представником відповідачів вказаний розмір витрат на правову допомогу є явно неспівмірним із наданою правничою допомогою.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги учасники справи у встановлений апеляційним судом строк не скористалися.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Браславець Я. Ю. вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, заперечив проти задоволення апеляційної скарги Вінницької міської ради, просив додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2021 року та ухвалу цього ж суду від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Представник позивача Вінницької міської ради Сторчак Т. В. вимоги апеляційної скарги підтримала та заперечила проти задоволення апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та ухвали цього ж суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

Згідно із статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Судом було встановлено, що відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , здійснюється розведення, утримання та забій свиней.

Та обставина, що відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території будинковолодінь за вищевказаними адресами дійсно здійснюється розведення, утримання та забій свиней не заперечувалася як у судовому засіданні представником відповідачів адвокатом Браславцем Я. Ю., так і у відзиві на позовну заяву.

Згідно Акту обстеження від 10.12.2019, складеного Департаментом архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, під час розгляду колективної скарги мешканців було здійснено вихід за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ; обстеженням виявлено наявність на земельній ділянці, прилеглій, візуально, до житлового будинку АДРЕСА_3 двох окремих господарських будівель, кожна з яких однією стіною розміщені на межі земельних ділянок; зі слів скаржників, зазначені господарські будівлі використовуються для розведення та утримання тварин (свиней); на територію будинковолодінь комісію допущено не було (т. 1, а. с. 32).

Вказана обставина також підтверджується Актом № 1 про недопуск до проведення перевірки заходу державного нагляду (контролю) від 15 листопада 2019 року (т. 1, а. с. 106), незважаючи на те, що постановою № 020 від 17 грудня 2019 року справу про порушення законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин, розпочату щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (протокол від 29.11.2019 № 0906), закрито в зв`язку з відсутністю складу порушення (т. 1, а. с. 107-110).

Як було встановлено з листів Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області від 03.09.2018 року № Ко-577/02-42, адресованих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останнім було рекомендовано зменшити кількість свиней у господарстві (т. 1, а. с. 93-94).

При цьому, відповідно до листа Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області від 30.11.2020 №Вих.4.2/10994-20, Головним управлінням не видавався експлуатаційний дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з виробництвом та/або зберіганням харчових продуктів тваринного походження (забій тварин) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; Головне управління та Вінницька міська державна лікарня ветеринарної медицини не укладали договори на ветеринарне обслуговування та проведення профілактичних обробок свинопоголів`я з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 156-157).

Отже суд першої інстанції вважав встановленим, що розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюється без дотримання вимог статті 34 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» та Глави 7 Ветеринарно-санітарних правил для боєнь, забійно-санітарних пунктів господарств та подвірного забою тварин, затверджених наказом Державного департаменту ветеринарної медицини № 4 від 14.01.2004, тому дійшов висновку про необхідність заборонити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , без дотримання зазначених вище вимог чинного законодавства.

Разом з тим, як було встановлено судом з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 244180700 від 12.02.2021, декларацій про готовність до експлуатації об`єкта за амністією (реєстраційні номери ВН344 та ВН37), технічних паспортів від 02.12.2020 (т. 1, а. с. 186-205), господарські будівлі за адресами: вул. Кооперативна, буд. № 9 та АДРЕСА_4 , не є самочинним будівництвом.

Розглядаючи цю справу по суті, суд першої інстанції вважав, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Проте такий висновок суду першої інстанції помилковий.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, у ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Одночасно юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом (ст. 19 КАС України).

За змістом пункту 7, 8 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина 4 статті 6 КАС України).

Стаття 46 цього Кодексу визначає сторони в адміністративному процесі, якими є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що його учасники наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Звертаючись із цим позовом, Вінницька міська рада обґрунтувала вимогу про прийняття рішення про знесення самочинно збудованих господарських будівель (сараїв) тим, що відповідачі здійснили це будівництво самочинно, будь-які дозвільні документи на будівництво цих сараїв виконавчими органами міської ради відповідачам не надавались та з порушенням вимог законодавства у санітарно-епідеміологічній сфері. Вимоги щодо заборони відповідачам розведення, утримання та забій свиней на території будинковолодіння обґрунтовані тим, що діяльність фізичної та юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, може бути припинена за рішенням суду. Позов мотивований посиланням на статті 293, 319, 373 ЦК України, статті 103, 104 ЗК України, ст. 15 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», Державні будівельні норми та Державні санітарні норми, Ветеринарно-санітарні правила для боєнь, забійно-санітарних пунктів господарств та подвірного забою тварин.

Інтереси громади визначають зміст і спрямованість діяльності відповідних органів місцевого самоврядування, тому головним завданням органу місцевого самоврядування є захист (в тому числі, шляхом звернення до суду) інтересів фізичних осіб, які проживають на відповідній території; для реалізації цього завдання органи місцевого самоврядування наділені відповідною компетенцією, людськими та фінансовими ресурсами; ухилення від обов`язку захищати інтереси відповідної громади може бути розцінено як невиконання органом місцевого самоврядування та його посадовими особами своїх функціональних обов`язків.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», захист населення від інфекційних хвороб, спільних для тварин і людей (зооантропонозних інфекцій), забезпечується проведенням ветеринарно-санітарних, протиепізоотичних, профілактичних і протиепідемічних заходів під час догляду за тваринами, виробництва, переробки та реалізації продукції тваринництва, дотриманням усіма господарюючими суб`єктами вимог ветеринарних, санітарно-гігієнічних і санітарно-протиепідемічних правил і норм, а також контролем місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за їх дотриманням.

Державне регулювання та управління у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством (Закону України «Про основи містобудування», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

За змістом положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва - щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій та вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування, а у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища - щодо здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Виконавчими органами міських рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи міських рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (стаття 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Таким чином, позов Вінницької міської ради про знесення самочинного будівництва обумовлений реалізацією передбачених законами України повноважень суб`єкта владних повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а відтак і публічно-правову природу таких правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/14920/16-а викладено висновок про те, що спори, які виникають за участю суб`єкта владних повноважень з метою реалізації у спірних відносинах наданих йому законодавством владних управлінських функцій, є публічно-правовими, а тому спори за зверненням суб`єкта владних повноважень (виконавчого органу міської ради, органу державного архітектурно-будівельного контролю) про знесення самочинного будівництва підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 1519/2-787/11 зазначено, що спір, який виник за участю суб`єкта владних повноважень, що реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування, є публічно-правовим і належить до компетенції адміністративних судів.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 520/10754/14-ц, від 16 жовтня 2018 року у справі № 826/12543/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 369/13415/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/7203/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 461/889/13-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 522/6962/18.

Оскільки спір у цій справі виник за участю суб`єкта владних повноважень, який діє у спірних відносинах з метою реалізації наданих йому законодавством владних управлінських функцій, апеляційний суд приходить до висновку, що даний спір є публічно-правовим і відноситься до спорів, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та вирішив справу у порядку цивільного судочинства, не врахувавши вимог статті 19 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної підсудності справи та розглянув у порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 255, 367, 377, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Браславець Ян Юрійович, та апеляційну скаргу Вінницької міської ради - задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2021 року та ухвалу цього ж суду від 28 липня 2021 року - скасувати, а провадження у справі закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу Вінницькій міській раді, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання нею цієї постанови звернутися до Вінницького апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун