Ухвала

17 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 569/9328/16-ц

провадження № 61-14477 ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської областіу складі судді Бучко Т. М. від 20 жовтня 2016 року та постанову Рівненського апеляційного судуу складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., від 05 серпня 2021 року у справі за позовом Рівненської міської ради до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Рівненська міська рада звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення розплідника собак.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачем без жодних правових підстав зайнято земельну ділянку по АДРЕСА_1 та облаштовано розплідник собак, хоча ділянка є об`єктом права комунальної власності та відноситься до земель запасу, промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановами апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2018 року та Рівненського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року, позов Рівненської міської ради задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом знесення розплідника собак.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2016 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2018 року залишено без змін.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подаладо Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської областівід 20 жовтня 2016 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року, у якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 28 лютого 2020 року у справі № 913/169/18, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Суди встановили, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , що є об`єктом права комунальної власності, відповідачем розміщено розплідник собак. Будь-якого речового права на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 не має, однак відмовляється звільнити самовільно зайняту спірну земельну ділянку.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини справи,належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 самовільно зайняв земельну ділянку, власником якої є Рівненська міська рада, влаштувавши на ній розплідник собак.

Відповідач не надав доказів наявності у нього правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку або правомірності набуття і оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна, тому висновки суду про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку грунтуються на вимогах статей 152, 212 ЗК України.

Верховний Суд викладав у своїх постановах висновки про те, що за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридичним або фізичним особам не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності (постанова Верховного Суду від 18 травня 2018 року № 918/633/16) і суд апеляційної інстанції ухвалив постанову відповідно до таких висновків, підстав для відступлення від яких Верховний Суд не вбачає.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у цій справі за касаційною скаргою відповідача, Верховний Суд також викладав свій висновок щодо законності вимог Рівненської міської ради звільнити самовільно зайняту ОСОБА_2 земельну ділянку.

Касаційна скарга не містить жодного доводу про те, що ОСОБА_1 має будь-яке речове право на спірну земельну ділянку. Доводи про те, що ПП фірма «Інтерекопласт» має майно на спірній земельній ділянці колегією суддів не беруться до уваги, оскільки ОСОБА_1 не є представником зазначеної юридичної особи і у цій справі апеляційну та касаційну скарги подавала як фізична особа.

Крім того, постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року підтверджена законність закриття апеляційного провадження постановою Рівненського апеляційного суду від 28 травня 2019 року з тих підстав, що права ПП фірма «Інтерекопласт» оскаржуваними судовими рішеннями не порушуються.

Доводи касаційної скарги щодонеправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 28 лютого 2020 року у справі № 913/169/18, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 є безпідставними, оскільки судові рішення ухвалювались за різних фактичних обставин.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів та зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду згідно із статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2016 року та постанову Рівненського апеляційного судувід 05 серпня 2021 року у справі за позовом Рівненської міської ради до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара