Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 677/1320/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.10.2021 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Вознюка Р.В.,

за участі секретаря судового засідання Коломієць Л.В.,

справа № 677/1320/18,

сторони у справі:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, Хмельницька районна державна адміністрація, Красилівська міська рада,

вимоги позову зобов`язання вчинити дії,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

провівши по справі судове засідання в залі суду, в порядку загального позовного провадження,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Красилівського районного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, Красилівської районної державної адміністрації, Красилівської міської ради про зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи уточнений позов від 06.11.2020, позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який постійно проживав в АДРЕСА_1 . Після смерті батька вона є єдиною спадкоємицею першої черги та прийняла його спадщину.

Матір ОСОБА_3 ОСОБА_4 померла до закінчення встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, а саме 07.09.2009 та спадщини ОСОБА_3 не прийняла.

До складу спадщини ОСОБА_3 входить земельна частка (пай) розміром 2 умовних кадастрових гектари на території Лагодинецького старостинського округу Красилівської міської ради Хмельницької області, яка належала йому на підставі сертифіката серії ХМ № 0221741 від 30.10.1996.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 04.10.2016 за нею визнано в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 право на зазначену земельну частку (пай).

З метою виділення зазначеної земельної частки (паю) в натурі на місцевості та отримання правовстановлюючого документа на земельну ділянку, 11.09.2017 вона звернулась із відповідною заявою до Красилівської райдержадміністрації.

Однак у виділенні земельної ділянки із земель колективної власності КСП «Колос» їй відмовлено, у зв`язку із тим, що її батько ОСОБА_3 не приймав участі у розподілі земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).

ОСОБА_3 як член КСП «КОЛОС», мав право на земельну частку (пай) із земель колективної власності зазначеного КСП та право на отримання земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель колективної власності, яке у відповідності до вимог ст.ст.1216,1218 ЦК України перейшло до неї.

Той факт, що ОСОБА_3 з невідомих для неї причин не приймав участі у розподілі земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) із земель реорганізованого КСП «Колос» с. Лагодинці, не є та не може бути підставою для відмови їй у виділенні земельної ділянки, так як у відповідності до ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» така земельна ділянка відноситься до нерозподілених (невитребуваних) та має бути надана їй як спадкоємцеві.

До того ж, їй відомо, що на даний час на території колишньої Лагодинецької сільської ради, а на даний час Красилівської міської ради є в наявності нерозподілені земельні ділянки та не витребувані земельні частки (паї) із земель колективної власності КСП «Колос», які можуть бути виділені їй в натурі в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Однак, всупереч вимогам закону відповідач Красилівська міська рада безпідставно та незаконно відмовляє їй у реалізації її законного права на виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель реорганізованого КСП «Колос» с. Лагодинці Красилівського району.

Покликаючись на вищенаведене, позивач просить, зобов`язати:

1) Красилівську міську раду Хмельницької області виділити їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) площею 2 умовних кадастрових гектари із земель колективної власності колишнього КСП «Колос» с. Лагодинці Красилівського району Хмельницької області відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ХМ №221741 виданого Красилівською районною державною адміністрацією 30.10.1996 для ОСОБА_3 ;

2) ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області виділити їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) площею 2 умовних кадастрових гектари із земель резервного фонду державної власності на території Красилівської міської ради Хмельницької області відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ХМ №221741виданого Красилівською районною державною адміністрацією 30.10.1996 для ОСОБА_3 .

З відзиву ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12.10.2018 на позовну заяву від 29.08.2018, випливає, що згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України та Положення про Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, затверджене наказом Держгеокадастру від 17.11.2017 №308, ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області наділене повноваженнями щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Хмельницької області в межах, визначених Земельним кодексом України. Рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів приймають сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів районні державні адміністрації, а тому ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою, стосовно якої позивач ОСОБА_1 зверталася із заявою від 11.09.2017 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель резервного фонду для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га, яка розташована за межами населених пунктів Лагодинецької сільської ради.

У відзиві від 18.11.2020 на уточнену позовну заяву Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області також зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018, який набрав законної сили 01.01.2019 внесено зміни до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України: доповнено пунктом 21 такого змісту: "21. Установити, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності". Відповідно до даного Закону Головне управління та його структурні підрозділи не є розпорядником спірної земельної ділянки та не здійснювали діяльності, спрямованої на порушення законних прав і свобод позивача, у зв`язку з чим Головне управління Держгеокадастру не несе зобов`язання за вимогами позовної заяви.

У відзиві на уточнену позовну заяву № 3488/08-10/20 від 23.11.2020 Красилівська міська рада Хмельницької області зазначила, що передумовою для прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки власникам земельних часток (паїв) є звернення особи із заявою до відповідного органу. В даному випадку, до Лагодинецької сільської ради, а в подальшому, Красилівської міської ради, як правонаступника останньої, позивач із відповідною заявою не зверталася. Красилівська міська рада не приймала рішення та не вчиняла будь-яких дій чи бездіяльності, які б породжували негативні правові наслідки для позивача чи порушували б невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 , а тому уточнена позовна заява є безпідставною, такою, що не відповідає чинному законодавству України та такою, що не підлягає задоволенню.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Представник позивача надіслав до суду клопотання про направлення цивільної справи до Хмельницького окружного адміністративного суду.

Розгляд заяв здійснювався за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків.

Як убачається зі змісту позовної заяви від 29.08.2018, уточненої позовної заяви від 06.11.2020., а також зі змісту заяв позивачки, які додані до позовної заяви й утворюють предмет спору, остання зверталася до Красилівської районної державної адміністрації з Хмельницької області, та до ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області з проханням виділити їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю). У своїх зверненнях просила виділити земельну частку для ведення особистого селянського господарства на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), виданого Красилівською районною державною адміністрацією на ім`я її батька ОСОБА_3 .

Право на виділення земельної частики (паю) в натурі (на місцевості) в розмірі у 2 умовних кадастрових гектари обґрунтовувала посиланням на те, що є спадкоємцем права на земельну частку (пай) члена колишнього КСП «Колос» с. Лагодинці Красилівського району Хмельницької області у визначеному розмірі без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало її батькові ОСОБА_3 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ХМ №22174, виданого Красилівською районною державною адміністрацією 30.10.1996, а також тим, що після смерті її батька ОСОБА_3 , рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 04.10.2016 за нею визнано право на зазначену земельну частку (пай) в порядку спадкування, а неприйняття ОСОБА_3 участі у розподілі земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) не позбавляє її права на отримання такої земельної ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Отож, як вважає позивачка, спір виник через те, що відповідачі не задовольнили її звернення і не виділили їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) площею 2 умовних кадастрових гектари.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абз.2, абз.3 ч. 1 ст.1, ч. 1, абз. 1 ч.2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (надалі - Закон № 899-IV) право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 3 Закону № 899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Відповідно до ст.5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Частиною 1 статті 9 Закону № 899-IV передбачено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

За пунктами г) і ґ) частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини або виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У статтях 125, 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками» в редакції, чинній на час розгляду спору, організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом. У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 01.04.2010 № 10-рп/2010 у справі № 1-6/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України констатував, що системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності. За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства. Також Конституційний Суд України у даному рішенні зазначив, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, питання виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) врегульовані законодавством, насамперед Законом № 899-IV, у якому регламентовано, хто, які особи, які мають право на земельну частку (пай), прописана послідовність дій останніх, визначені підстави для виділення земельних ділянок в натурі, в історичному вимірі визначені компетентні органи, які розглядали звернення щодо виділення земельних часток на місцевості. У цьому та кореспондуючих йому законодавчих актах встановлені повноваження останніх й описано точний і зрозумілий опис послідовності (алгоритм) їхніх дій та рішень. За законом № 899-IV реалізація питання про виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) віднесена до повноважень державних органів влади - місцевих державних адміністрацій (принаймні на час виникнення цього спору) і органів місцевого самоврядування (станом на час розгляду справи).

Отже, якщо орган, який наділений повноваженнями на прийняття рішення про виділення земельної ділянки на місцевості, ці повноваження буде використовувати чи застосовувати не на підставі чи всупереч вимогам законодавства, то тоді може виникнути спір, в основі якого перебуватиме ймовірне порушення, недотримання або в іншій формі невиконання вимог закону № 899-IV, які зачіпатимуть права чи інтереси особи. Такий спір буде прямо пов`язаний з органом держави або в особі органу місцевого самоврядування з владою (владною діяльністю).

Коли спір, стороною в якому є орган державної влади чи місцевого самоврядування, суть якого полягатиме в основному в тому, що ці органи не діють у законодавчо визначеному порядку, поза межами повноважень чи із порушеннями, то такий спір набуває ознак публічно-правового спору, оскільки юридичний характер державного розсуду в цих спірних правовідносинах надає діям та рішенням суб`єкта владних повноважень ознак публічності, які регулюються публічно-правовими нормами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст. 4 КАС України).

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Предметна та суб`єкта юрисдикція адміністративних судів, тобто сукупність повноважень адміністративних судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 19 КАС України.

Так, за п. 1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, зіставивши суть спірних правовідносин у даній справі та суб`єктний склад її учасників, з урахуванням того, що спір йдеться щодо земельної ділянки, яка в натурі не виділена, державна реєстрація права власності на земельну частку в розмірі 2 умовних кадастрових гектарах не проводилася, реєстраційні рішення щодо неї не оформлювалися, а отже, речове право у позивачки не виникло, суд доходить висновку, що на розгляд вимог позивачки ОСОБА_1 до суб`єктів владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності в питанні прийняття рішення про виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості), яке відноситься до сфери земельних відносин, і вирішення земельного спору, який виник з приводу цих вимог, поширюється юрисдикція адміністративних судів, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.09.2020 у справі № 807/2306/16 (провадження № 11-1068апп19).

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, і провадження по ній необхідно закрити, та роз`яснити позивачу в порядку ч. 1 ст. 256 ЦПК України, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

У зв`язку з викладеним, клопотання представника позивача про направлення матеріалів цивільної справи до Хмельницького окружного адміністративного суду підлягає задоволенню.

Керуючись п.2 ч. 2 ст. 200, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 255, ст. 256 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, Хмельницької районної державної адміністрації, Красилівської міської ради про зобов`язання вчинити дії, - закрити.

Клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сидорука Дмитра Вікторовича про направлення матеріалів цивільної справи до Хмельницького окружного адміністративного суду - задовольнити.

Матеріали цивільної справи №677/1320/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, Хмельницької районної державної адміністрації, Красилівської міської ради про зобов`язання вчинити дії - направити до Хмельницького окружного адміністративного суду (м. Хмельницький, вул. Козацька, 42).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Красилівський районний суд Хмельницької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяР. В. Вознюк