Справа № 460/2779/15-ц
Провадження №2/944/73/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2021 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Карпин І.М.

з участю секретаря судового засідання Мельник Є.Є.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення в житловий будинок, усунення перешкод в користуванні таким, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, виділ її в натурі та усунення перешкод в користуванні такою,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась в суд до ОСОБА_4 про реальний розподіл житлового будинку.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона разом з відповідачем ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який вони уклали 08 вересня 1990 року. 17.02.2000 відповідно до рішення суду, шлюб між ними було розірвано. За час перебування у шлюбі, згідно рішення №196 від 18 листопада 1991 року Шклівської селищної ради Яворівського району Львівської області, на ім`я її колишнього чоловіка ОСОБА_4 була надана у постійне користування земельна ділянка площею 0,10 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . В подальшому, на даній земельній ділянці вони спільно розпочали будівництво будинку і на момент розірвання шлюбу будівництво будинку не було закінчене. Рішенням місцевого суду Яворівського районного суду Львівської області від 07.10.2002 у справі №2-5/2002, недобудований спірний житловий будинок було визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та розділено в рівних частках між ними, однак в даному судовому рішенні не було конкретизовано, яка саме частина належить їй, та на яку саме частину будинку вона має право проводити будівельні роботи з метою введення будинку в експлуатацію. Спільне проживання з відповідачем в спірному будинку є неможливим, небажання відповідача ОСОБА_4 у добровільному порядку здійснити завершення будівництва будинку з метою введення його в експлуатацію та здійснити реальний розподіл житлового будинку стало підставою для звернення до суду. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 10.08.2015 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

Дана справа перебувала в провадженні судді Теслі Б.І.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 25 квітня 2017 року №975/0/15-17 та рішення зборів суддів Яворівського районного суду Львівської області від 11 травня 2017 року №5 матеріали справи передані судді Карпин І.М.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 16.05.2017 справу прийнято до провадження.

13.08.2019 ОСОБА_3 подала до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначає, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 07.10.2002 спірний житловий будинкок був поділений між ними в рівних частинах. Таким чином кожному із них належить по Ѕ частині цього будинку. В натурі даний житловий будинок між ними не був поділений, а також земельна ділянка на якій розташований спірний будинок. Їй з відповідачем належить в рівних частках земельна ділянка пропорційно частки житлового будинку по Ѕ всієї земельної ділянки, тобто кожному з них по 0,05 га. Після розірвання шлюбу ніхто з них будівельних робіт не виконував. Будинок на даний час є в такому стані готовності, яка була на момент ухвалення судом рішення про його поділ, тобто на 07.10.2002. Вирішити з відповідачем в добровільному порядку питання щодо завершення будівельних робіт спірного житлового будинку та здачі його в експлуатацію і поділу в натурі, а також поділу земельної ділянки на якій розташований спірний житловий будинок добровільно неможливо, оскільки відповідач не бажає цього та уникає з нею зустрічей. Просить ухвалити рішення, яким поділити між нею та відповідачем ОСОБА_4 в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га на якій розташований спірний житловий будинок, виділити кожному з сторін по Ѕ частині житлового будинку і Ѕ частині земельної ділянки на площі якої розташований житловий будинок.

16.10.2019 ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що в поданій позовній заяві позивач стверджує, що недобудований житловий будинок в АДРЕСА_1 було визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до рішення суду від 07.10.2002, однак позивач помилково вважає дане судове рішення підставою для набуття права спільної сумісної власності на спірне майно. Крім цього, позивач стверджує, що підставою для звернення з позовом до суду слугувало небажання відповідача в добровільному порядку здійснити завершення будівництва будинку з метою введення його в експлуатацію та небажання здійснити реальний розподіл будинку, однак таке повністю заперечує, оскільки з моменту винесення судом рішення про розподіл майна і по даний час позивач не зверталась до нього ні усно, ні письмово, ні через представників для обговорення спільних дій по завершенню будівництва будинку. Більше того, позивач починаючи з дати розподілу майна в жодний спосіб не приймає участі в утриманні своєї частки у спільному майні, фактично він один несе тягар утримання спільного майна, оскільки цілісність його частки будинку залежить від цілісності частки позивача. Він за власні кошти вставив вікна в цілому будинку, для всього будинку зробив покрівлю та водостічну систему, оплатив всю вартість робіт та матеріалів за внутрішні штукатурні роботи. Крім цього, зазначає, що виділ в натурі частки з майна є можливим тільки після його створення. В той час, як спірне майно незавершений будинок, не є майном яке вже створене, з огляду на норми ст.331 ЦК України. Фактично право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва, особа вважається власником будівельних матеріалів та обладнання, які були використанні в процесі цього будівництва. Відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власністю є земельна ділянка, набута особою, за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки що перебувала у його користуванні або одержана внаслідок приватиції земельних ділянок або одержання із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизії, визначених Земельним Кодексом України, а тому поділ спірної земельної ділянки є неможливим, оскільки таку йому було надано безоплатно.

24.12.2019 ОСОБА_3 подала до суду уточнену позовну заяву, в які просить, вселити ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні спірним житловим будинком, визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що становить 0,05 га. наданої для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку, зобов`язати відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою на якій розсташований спірний житловий будинок. Просить позов задовольнити.

23.01.2020 ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву (уточнену) в якому вказує, що позивач не володіє інформацією щодо реального стану спірного будинку, що підтверджується твердженнями відповідача, викладене ним у відзиві на позов, про самоусунення позивача від утримання належної їй частки в цьому будинку і про відсутність у позивача реальних намірів завершити будівництво будинку. Крім цього повністю заперечує вчинення будь-яких перешкод у користуванні спірним майном, та вчинення перешкод щодо добудови будинку та здачі його в експлуатацію. Вважає що дані твердження позивача є повністю надуманими, бездоказовими. Просить в задоволенні позову відмовити.

27.05.2021 відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву (уточнену), в якому зазначає, що позовна вимога про вселення позивача у житловий будинок не підлягає до задоволення, оскільки спірний будинок є об`єктом незавершеного будівництва, тобто є лише сукупністю належних забудовникам будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ об`єкт нерухомого майна ( житловий будинок, будівлю, споруду, тощо), оскільки не звільняє забудовників від обов`язку після звершення будівництва ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права вланості на новостворене нерухоме майно. Той факт, що спірний будинок є об`єктом незавершеного будівництва та не введений в експлуатацію, достовірно відомий позивачу та визнаний ним при викладенні обставин, якими він обґрунтовує позов. Спірний будинок не є житлом, не присвоєно адреси такому. Перешкоди в користуванні житловим будинком позивачу не чинить, оскільки такого як об`єкта цивільного права не існує взагалі. Позовна вимога про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, що становить 0,05 га наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 є протиправною, оскільки земельна ділянка кадастровий номер 462585600:04:002:0011 площею 0,1 га, на якій розташований спірний будинок, що є об`єктом незавершеного будівництва, набута ним одноособово у приватну власність на підставі ст..81, 116-121 Земельного Кодексу України. В законому порядку він не позбавлений права власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, що є об`єктом незавершеного будівництва, відтак позовна вимога про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину земельної ділянки не підлягає до задоволення. Земельна ділянка належить йому на праві особистої власності, а тому вимога не чинити позивачу перешкод в користуванні земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок, є надуманою. Просить в позові відмовити.

09.08.2021 позивач ОСОБА_3 подала відповідь на відзив, в якому зазначає, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.( ст..120 ЗК України, ст.. 377 ЦК України). Відповідач незаконно приватизував землю, на якій стоїть незакінчений житловий будинок і згідно з рішенням Яворівського районного суду від 07.10.2002 рахується за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках. Просить суд позовні вимоги задовольнити, стягнути судові витрати та 100 тисяч гривень за користування спільним майном 20 років.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, однак її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, однак його представник ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі. Просив в задоволенні позову відмовити. Крім цього, зазначив, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу перебуває в Республіці Польща, а позивачка ОСОБА_3 більш як 10 років проживає в США, тому незрозуміло, яким чином ОСОБА_4 може чинити перешкоди у користуванні спірним будинком та земельною ділянкою.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши докази, які мають значення для вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням суду від 17.02.2000 було розірвано, що сторони не заперечують.

Рішенням місцевого суду Яворівського району Львівської області від 07.10.2002 у справі №2-5/2002, вирішено зокрема недобудований житловий будинок в АДРЕСА_1 розділити в рівних частках між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Рішення суду набрало законної сили.

З акту державного виконавця від 26.11.2009 вбачається, що під час виконання виконавчого листа №2-5/2002, виданого 07 жовтня 2002 року, будинок незавершеного будівництва в смт.Шкло розподілено в рівних частинах між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме: ліва частина будинку від АДРЕСА_1 площею 132 м.кв. належить ОСОБА_4 , права частина будинку від АДРЕСА_1 площею 132 м.кв. належить ОСОБА_3 . Будинок розподілено по центральній стіні будинку.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №197184922 від 22.01.2020 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстрований.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно з ст.380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Аналіз положень ст.331 ЦК України у систематичному зв`язку з нормами статтей 177-179, 182 ЦК України, ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Під час розгляду справи судом встановлено, що спірний будинок, який фактично належить сторонам в рівних частках на підставі судового рішення, є об`єктом незавершеного будівництва.

Сторони не набули право власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку, житловий будинок не прийнятий в експлуатацію, не проведено державну реєстрацію права власності.

Тому вимога позивача ОСОБА_3 про вселення у житловий будинок є безпідставною, оскільки спірний будинок на даний час є об`єктом незавершеного будівництва.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №2059512, виданим 23.04.2004, встановлено, що ОСОБА_4 , який проживає в АДРЕСА_2 , на підставі рішення 6-ї сесії 4-го скликання Шклівської селищної ради від 01.04.2003 за №133 та №150 передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га., яка розташована в АДРЕСА_1 . Цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №04.04.464.00194.

Згідно з ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Так як позивач на даний час ще не набула право власності на житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, а тому підстав поділу земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4 , суд не вбачає. Також відсутні підстави для задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Позивач не оспорює набуття права власності відповідачем на земельну ділянку, на якій знаходиться належний їм в рівних частках недобудований житловий будинок.

Що стосується вимоги ОСОБА_3 в частині усунення перешкод в користуванні житловим будинком суд зазначає наступне.

З довідки Шклівської селищної ради Яворівського району Львівської області №254 від 30.09.2020 вбачається, що позивач ОСОБА_3 протягом 2017-2020 року до Шклівської селищної ради щодо не допуску до незавершеного будівництва будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:0011, чи про вчинення перешкод їй в доступі до зазначеного будинку в виконавчий комітет селищної ради не зверталась.

Водночас під час розгляду справи судом встановлено, що земельна ділянка, на якій знаходиться недобудований житловий будинок, обгороджена парканом, відповідно прохід на таку є закритим від сторонніх осіб. Відповідач ОСОБА_4 періодично їздить за межі України, позивач ОСОБА_3 ключів від будинку не має, у зв`язку з чим доступ до спірного недобудованого будинку є утрудненим.

Представником відповідача ОСОБА_2 , за погодженням з відповідачем ОСОБА_4 , було подано проект мирової угоди, відповідно до якої значиться, що у випадку укладення мирової угоди відповідач надасть тимчасовий доступ до спірного житлового будинку по своїй земельній ділянці, що також свідчить про обмеження доступу до незавершеного будівництва.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні незавершеним будівництвом по АДРЕСА_1 є підставною та підлягає до задоволення.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод в користуванні незавершеним будівництвом по АДРЕСА_1 .

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмінрі 768 ( сімсот шістдесят вісім) грн 40коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду чи через Яворівський районний суд Львівської області.

Повний текст рішення складено 12.09.2021.

Позивач: ОСОБА_3

проживає за адресою: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_4

проживає за адресою: АДРЕСА_2

Суддя І.М.Карпин