Справа № 152/1122/20
Провадження № 22-ц/801/1372/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 рокуСправа № 152/1122/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Войтка О. Б., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю органу, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Славінської Н. Л. в приміщенні суду в м. Шаргород, повний текст рішення складено 21 квітня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 вересня 2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. В період шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04 квітня 2019 року заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у справі №152/1655/18 шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

Відповідач з п`ятимісячного віку дитини повністю не проявляє уваги до неї, не займається її вихованням, відмовляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує матеріально та необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального розвитку; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти та жодним іншим способом не проявляє батьківського піклування про неї. Вона самостійно піклується про дитину і самотужки її виховує.

Позивач із свого боку будь яких перешкод відповідачу щодо спілкування з дочкою не чинила, разом з тим відповідач не спілкується з дитиною взагалі. Дочка не отримувала від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Крім того, відповідач взагалі не контактує з нею щодо питань виховання дитини.

В свою чергу, вона створює усі необхідні умови для забезпечення своєї дитини як в матеріальному аспекті, так і сприяє повноцінному моральному розвитку, про що свідчать зазначені нею докази.

Вважає, що наявні законні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав через те, що він не виконує свої обов`язки по вихованню дитини.

Крім того, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1500 гривень на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з метою утримання дитини.

Виходячи з наведеного, позивач просила :

1)позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2)стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки в розмірі 1500 грн. на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення аліментів та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , у зв`язку із наявністю рішення, яке набрало законної сили, що постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав /т.1 а. с. 193-198/.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відсутність спілкування відповідача з дитиною свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з п`ятимісячного віку доньки. Позивач жодного разу не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною. Відповідач не звертався до органу опіки та піклування чи до суду з метою визначення часу спілкування з дитиною, що додатково свідчить про відсутність перешкоджання позивача в спілкуванні відповідача з дитиною.

Сплата аліментів відповідачем не свідчить про його участь у вихованні дитини. Позивачем надано суду достатньо доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач ухиляється від виховання дитини.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники у судове засідання не з`явився, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце її розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2013 року, який розірвано заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року, що вбачається із запису про сімейний стан у паспорті позивача /т. 1 а. с. 9, на звороті/ та копії заочного рішення Шаргородського районного суду /т. 1 а. с. 12-13/.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається із актового запису про народження дитини за № 342 від 23 листопада 2017 року, вчиненого Писарівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області, відповідно до якого підставою для внесення відомостей про батька дитини вказано актовий запис про шлюб №2 від 08 вересня 2013 року, а заявником актового запису зазначено матір дитини ОСОБА_1 /т. 1 а. с. 242/.

На підставі вказаного актового запису про народження дитини видано свідоцтво про її народження серії НОМЕР_1 23 листопада 2017 року /т. 1 а. с. 11/.

З запису про місце проживання позивача ОСОБА_1 у паспорті вбачається, що місце проживання останньої зареєстроване у с. Писарівка тепер Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці Шаргородський район) Вінницької області /т. 1 а. с. 9, на звороті/.

Відповідно до довідки Писарівської сільської ради від 02 грудня 2020 року за №362 «Про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористування», що подана до суду Шаргородською РДА як органом опіки та піклування /т. 1 а. с. 159/, позивач зареєстрована у АДРЕСА_1 , та до складу сім`ї входять батьки позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та донька ОСОБА_4 ..

ОСОБА_2 за відомостями Красилівської сільської ради зареєстрований в АДРЕСА_2 , що вбачається із Довідки про реєстрацію місця проживання від 13.10.2020 року за №268 на запит суду про зареєстроване місце проживання останнього /т. 1 а. с. 28, 29/.

Відповідно до довідки Фастівської житлово-експлуатаційної контори від 23 листопада 2020 року за №07-4593, яка видана відповідачеві ОСОБА_2 , вбачається, що останній проживає у АДРЕСА_3 /т. 1 а. с. 100/.

Шаргородською РДА як органом опіки та піклування в додатку до Висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав поданому суду, в тому числі, Акт обстеження умов проживання від 29.12.2020 року відповідача ОСОБА_2 , складений головним спеціалістом ССДС ВК Фастівської міської ради на підставі листа Шаргородської РДА від 01.12.2020 року №02-1019 /т. 1 а. с. 158/.

Вказаний Акт підтверджує наведені вище докази проживання відповідача ОСОБА_2 у м. Фастові Київської області у квартирі дружини ОСОБА_8 з останньою та дитиною дружини, умови проживання задовільні. Для дитини, яка проживає у сім`ї, створені належні умови /т.1 а. с. 158/.

ОСОБА_2 є платником аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку на підставі рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року у справі № 152/1398/18 /т. 1 а. с. 174-176/. Відповідач зобов`язаний вказаним рішенням суду сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття доньки, та утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач у відзиві на позов вказує про те, що аліменти на утримання дитини за домовленістю з позивачем сплачував на картковий рахунок останньої, що не заперечувала у судовому засіданні ОСОБА_1 , а також вказана обставина підтверджується доданими до відзиву фіскальними чеками, дублікатами чеків, квитанціями /т. 1 а. с. 85-93/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, судом не встановлено, що ОСОБА_2 , який проживає окремо від своєї дитини, свідомо нехтує батьківськими обов`язками по відношенню до дочки ОСОБА_4 , свідомо не цікавиться життям дочки, її навчанням у ДНЗ, вихованням, не піклується про фізичний розвиток дитини, не займається матеріальним забезпеченням дитини, на чому наполягала позивач та її представники, а також орган опіки та піклування. У справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю після розірвання шлюбу з останньою та створення нових сімей сторонами. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини в основному займається мати, з якою проживає дитина, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її вихованні, у спілкуванні з нею, тобто, що свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову зроблено судом першої інстанції за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що відповідач бажає приймати участь у вихованні доньки, сплачує аліменти на її утримання, заперечує проти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, адже відповідач може змінити свою поведінку у кращу сторону, а позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, однак враховуючи, що поняття «бажання дитини» та «інтереси дитини» у даному випадку не є синонімами, і позивачем не надано будь яких обґрунтувань у чому саме полягає інтерес дитини при позбавленні відповідача батьківських прав, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Отже, враховуючи те, що батько дитини бажає спілкуватися з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, сплачує аліменти за рішення суду, місцевий суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта, щодо не взяття судом першої інстанції до уваги висновку органу опіки та піклування Шаргородської РДА від 06.01.2021 року « Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » , оскільки судом була надана оцінка даному доказу і даний висновок, відповідно до ч.6 ст. 19 СК України не є обов`язковим для суду, якщо він вважатиме, що висновок є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини./ т.1 а.с.154/

На підтвердження вказаного висновку не надано жодного доказу, з огляду на те, що акт про фактичне проживання від 02.12.2020 року /т. 1 а. с. 157/, акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї без номеру і дати /т. 1 а. с.160/, довідки Ставищенської селищної ради /т. 1 а. с. 161, 162/, які покладені в основу висновку, визнані судом неналежними та недопустимими доказами.

Судом першої інстанції не встановлено протиправної поведінки батька відносно дитини, які б давали підстави для висновку про негативний та шкідливий вплив відповідача на доньку, тоді як позбавлення дитини спорідненості з батьком матиме негативний вплив на нормальний, гармонійний, всебічний розвиток дитини та її самоусвідомлення.

Рішення Комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА за №149 від 17.12.2020 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » /т. 1 а. с. 156/, відповідно до якого Комісія вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки суд не уповноважував вказану Комісію розглядати таке питання, тому посилання у Рішенні комісії про те, що підставою для розгляду вказаного питання є ухвала Шаргородського районного суду від 14.12.2020 року, не відповідає дійсності.

Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Такої поведінки відповідача ОСОБА_2 судом не встановлено, а неактивність відповідача щодо спілкування з дитиною та не обізнаність про стан здоров`я дитини змінилася за час судового розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, оскільки він, заперечуючи щодо позову, надав докази зацікавленості в утриманні дитини та сплаті аліментів на її утримання, в зацікавленості щодо навчання дитини в ДНЗ та щодо стану її здоров`я, надіславши відповідні звернення як до ДНЗ так і в медичну установу про повідомлення його про стан навчання та здоров`я дитини, тобто вказані обставини свідчать про те, що таку неактивну поведінку батька можливо змінити та змінено останнім у кращу сторону, а в його діях відсутня вина.

Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України щодо підстав позбавлення батьківських прав є усталеною.

Доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції не вважає достатніми для скасування рішення суду першої інстанції та позбавлення відповідача батьківських прав, оскілки ці доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Ю. Б. Войтко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року.