У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2021 Справа №2-5338/08

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Савіцької О.П.,

представника заявника ОСОБА_1 адвоката Крамар Володимира Петровича, стягувача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сташків Христини Михайлівни,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця у якій просить визнати протиправним рішення державного виконавця Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сташків Х. М. про накладення арешту на його кошти, в тому числі, на банківські рахунки у межах виконавчого провадження №21137563; скасувати постанову державного виконавця Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сташків Х.М. від 20.05.2021 року про накладення арешту коштів; зобов`язати державного виконавця Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сташків Х.М. зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» для зарахування йому соціальної допомоги, як особі з інвалідністю II групи.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 серпня 2008 року, ухваленим у цивільній справі №2-5338/08 стягнуто із нього) на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень, починаючи із 16 липня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття. Після ухвалення судового рішення у нього були матеріальні складнощі, пов`язані із виконанням рішення суду у добровільному порядку, спричинені незадовільним станом його здоров`я, у зв`язку із чим стягував ОСОБА_3 пред`явила виконавчий лист до примусового виконання. Однак, згодом, він досяг згоди колишньою дружиною ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) та погодили між собою, що він добровільно сплачуватиме їй аліменти на її банківський рахунок, що виключатиме виникнення будь-яких затримок пов`язаних із переказом коштів через органи ДВС. З огляду на тривалий час з моменту присудження аліментів, у нього лише частково збереглися квитанції про переказ коштів в якості сплати аліментів. Проте, 20 травня 2021 року державним виконавцем Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову про арешт коштів боржника в рамках виконавчого провадження №21137563, відкритого на примусове виконання виконавчого листа № 2-5338/08 виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 21 серпня 2008 року про стягнення із нього ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 . Так, згідно вказаної постанови державного вказано: «накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкритті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках арешт та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 33 885,45 гривень». Заявник вважає, що постанова державного виконавця про накладення арешту на його кошти порушує його права, оскільки він є особою з інвалідністю, а грошові кошти розміщені на картковому рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на який надходить соціальна допомога по інвалідності. З цих підстав стверджує, що з вини державного виконавця, внаслідок винисення ним постанови про накладення арешту на грошові кошти, він буде поставлений у скрутне матеріальне становище, та не матиме можливості отримувати свою соціальну допомогу, розпорядитись нею для власних життєвих потреб. За вказаних обставин просив скаргу задовольнити.

Від Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшов до суду відзив на скаргу, згідно якого заперечують проти викладених у скарзі обставин. В обґрунтування своїх доводів вказують на те, що на виконанні у Козівському районному відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження №21137563 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5338/08 виданого 21 серпня 2008 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень. У зв`язку із тим, що боржник сплачує аліменти на рахунок стягувача та не сплачує аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів у сумі 33885,45 гривень. Нарахування аліментів проводиться у відповідності до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України, згідно якої Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відтак, з огляду на наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів, державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. При цьому, на адресу виконавчої служби від банківських установ не надходило інформації про те, що банківський рахунок боржника є рахунком із спеціальним режимом використання. З огляду на вказані обставини, у державного виконавця не було підстав для звільнення рахунку з-під арешту. З цих підстав просять відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 адвоката Крамар В.П. заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_2 у судовому засіданні вказала, що боржник рішення суду не виконує, хоча взмозі його належно виконувати та сплачувати аліменти, категорично заперечила щодо задоволення скарги.

Від начальника Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, згідно якої у задоволенні скарги просить відмовити.

Судом установлено:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 серпня 2008 року, ухваленим у цивільній справі №2-5338/08 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень, починаючи із 16 липня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання зазначеного рішення суду 21 серпня 2008 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №2-5338/08.

03 вересня 2010 року начальником відділу державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №ВП 21137563 з примусового виконання виконавчого листа №2-5338/08, виданого 21 серпня 2008 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень, починаючи із 16 липня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на 19 травня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 33885,45 гривень.

20 травня 2021 року державним виконавцем Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сташків Х.М. видано постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №ВП 21137563, згідно якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 .

Як убачається із довідки №348/04.1 виданої 21 травня 2021 року Управлінням праці та соціального захисту населення Козівської РДА, ОСОБА_1 знаходиться на обліку у Відділі соціального забезпечення №4 та отримує державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю другої групи.

Також, відповідно до довідки №525/04.1 виданої 31 серпня 2021 року Відділом соціального забезпечення №4 Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 одержує соціальну допомогу особам, які мають право на пенсію. Кошти перераховуються на поточний рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно довідки №6J01ISVILTNC0MLK від 03 вересня 2021 року, ОСОБА_1 станом на 03 вересня 2021 року має в АТ КБ «ПриватБанк» картку (рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк»), на яку отримує соціальні виплати. Також, на вказану картку (рахунок) може бути зарахована будь-яка виплата (переказ).

Звертаючись до суду із вказаною скаргою, заявник вказує на те, що грошові кошти, які знаходяться на рахунку у АТ «Приватбанк» являються соціальною виплатою, у зв`язку із інвалідністю та є єдиним джерелом доходу, а тому, накладення арешту на такі кошти порушує його конституційні права.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

При аналізі зазначених норм чинного законодавства України вбачається, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов`язків гарантує, зокрема непорушність майнових прав як стягувача так і боржника.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 зазначеної статті названого Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Частиною 3 зазначеної статті Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження, у тому числі має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (HORNSBY v. GREECE, N 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону.

Як установлено судом, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» виконало постанову державного виконавця про накладення арешту на кошти боржника ОСОБА_1 та не повідомило державного виконавця про статус коштів, які знаходяться на рахунку боржника ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.

При цьому, у довідці АТ КБ «ПриватБанк» №6J01ISVILTNC0MLK від 03 вересня 2021 року зазначено, що на рахунок боржника ОСОБА_1 може бути зарахована будь-яка виплата (переказ).

У матеріалах справи відсутні докази того, що кошти на рахунку боржника ОСОБА_1 відносяться до коштів із спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на які заборонено. Таких доказів не надано також суду заявником.

У постанові від 03 лютого 2021 року (справа № 756/1927/16-ц, провадження №61-10611св20) Верховний Суд прийшов до висновку, що банківський рахунок боржника не відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено, кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), та набули статусу вкладу. Статтею 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Отже, арешт на рахунок боржника не унеможливлює отримання заробітної плати ним, за його бажанням, готівкою через касу роботодавця або поштовими переказами на вказаний ним рахунок (адресу), а тому висновок судів про те, що накладення арешту на грошові кошти боржника порушує його право на отримання заробітної плати є необґрунтованим.

Так, як убачається із матеріалів справи, при здійсненні виконавчого провадження державним виконавцем вчинялись виконавчі дії у спосіб та в порядку, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», направлені на повне та безумовне виконання судового рішення, докази, які б підтверджували протиправність дій державного виконавця при винесенні постанови про накладення арешту на кошти боржника у матеріалах цивільної справи відсутні.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України зазначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення скарги.

На підставі наведеного та керуючись статтями 12, 81, 447 453 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Козівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сташків Христини Михайлівни відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка