ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2407/21
Провадження № 2/210/1246/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"24" вересня 2021 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Ступак С.В.,

за участі секретаря судового засідання Мальнєвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради про відшкодування немайнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради про відшкодування немайнової шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що ОСОБА_1 , працюючи учителем початкових класів КЗШ № 22 в м. Кривому Розі, перебувала на квартирному обліку з 1992 року та мала право на забезпечення житлом у першочерговому порядку ( сім`я складалася з двох осіб: вона і син). 29 травня 2008 року вона дізналася, що її виключили зі списку на отримання квартири, через згоду на отримання житла в гуртожитку, та замість п`яти квартир для вчителів виділено лише три квартири, у зв`язку з чим вона звернулася до суду. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02.11.2012 року (справа № 2-1324/11, провадження №2/408/175/12) за її позовом до Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради про зобов`язання надання житлової площі, визнано її право на отримання житла, а дії УЖБП при розподілі житла для вчителів - неправомірними та зобов`язано УЖБП розглянути питання щодо надання житла рівноцінного тому, яке вона мала отримати у 2008 році. Рішення суду набрало законної сили. Оскільки рішення суду не було виконано станом на 04.06.2013 року вона звернулася до суду з позовом до Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради щодо відшкодування моральної шкоди. Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11.02.2014 року позов задоволено частково - стягнуто відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн., яке зменшено до 3000,00 грн. рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.03.2014 року. У період з жовтня 2013 року по квітень 2021 року рішення суду від 02.11.2012 року не виконано в повному обсязі - житло на склад сім`ї з двох осіб не надано. У зв`язку з невиконанням рішення суду їм, позивачам, завдано моральну шкоду, яка полягає у обуренні через неповагу до правосуддя України; вони змушені проживати на протязі 8 років 5 міс. 28 днів в житлових умовах, що надають право визнаватися особами, які потребують покращення умов; необхідність знову ( у третій раз) звертатися до суду, витрачати кошти на оплату судових витрат, змінювати життєві плани у зв`язку з такою необхідністю , відвідувати судові засідання. У зв`язку з чим, позивачі звернулися до суду з вказаним позовом та просять стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 - 154360,00 грн., ОСОБА_2 - 77180,00 грн.

23 червня 2021 року Департамент розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради подав до суду заперечення на вказану позовну заяву, в яких зазначив, що виконання рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2012 року по справі № 2-1324/11 , що зобов`язувало Управління благоустрою та житлової політики виконкому міської ради (нині - Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради) вчинити певні дії, не входило раніше та не входить на теперішній час до компетенції Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради. Відповідно до пункту 3.19 Положення про управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради у новій редакції, затвердженого рішенням міської ради від 27.07.2011 №493, що діяло на час прийнятого рішення Дзержинського районного суду, управління в межах наданих повноважень погоджує виконкомам районних у місті рад надання соціального, доступного житла, житла (у тому числі у гуртожитках), що належить до державного житлового фонду, для заселення громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов. Оскільки відповідно до рішення Криворізької міської ради від 30.03.2016 № 380 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» повноваження щодо розподілу та надання житла, що належить до комунальної власності, у тому числі кімнат у гуртожитках делеговано виключно виконкомам районних у місті рад, та враховуючи перебування ОСОБА_1 на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконкомі Центрально-Міської районної у місті ради управління звернулось до зазначеного виконкому щодо розгляду рішення Дзержинського районного суду від 02 листопада 2012 року на засіданні громадської комісії з житлових питань. Відповідно до наданих повноважень 02.07.2014 громадською комісією з житлових питань при виконкомі Центрально-Міської районної у місті ради розглянуто питання про надання ОСОБА_1 житла (протокол засідання комісії №2). 11.07.2014 управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міськради направлено копію витягу зазначеного протоколу до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (вих. № 4199/20). За інформацією виконкому Центрально-Міської районної у місті ради 23.04.1992 рішенням №137 ОСОБА_1 , зі складом сім`ї дві особи, зараховано на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та мають право на отримання житла у першу чергу, як педагогічний працівник. Разом з цим за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 03.11.2000 року придбав двокімнатну квартиру житловою площею 30,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , яку продав 05.03.2005 року. Тобто, позивачі були забезпечені житлом, але залишалися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, що порушувало вимоги Житлового кодексу Української РСР, приховано факт придбання квартири та поліпшення житлових умов. Крім цього, за інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачі з 15.09.2017 поліпшили житлові умови та втратили право перебування на квартирному обліку шляхом:придбання двокімнатної квартири житловою площею 27,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (15 вересня 2017 року); отримання у спадщину 2/5 частини житлового будинку житловою площею 32,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 (28 серпня 2020 року). Про зазначені обставини також не було повідомлено виконком Центрально-Міської районної у місті ради. Крім того, позивачами порушено трирічний строк позовної давності. У даному випадку позивачі були обізнані, «про порушення своїх прав», проте, до суду із даним позовом позивачі звернувся у 2021 року, тобто зі спливом строку позовної давності: позивачі розраховують матеріальну шкоду починаючи з дати набрання раніше згаданого рішення Дзержинського районного суду - 04.06.2013 року, у той час як строк позовної давності закінчився 04.06.2016 року. У зв`язку з чим, просив суд відмовити у задоволенні позові ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 присутня не була, поза межами судового засідання 24 вересня 2021 року подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд вказаної справи без її участі, в заяві зазначила, що позов підтримує у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 присутній не був, однак, поза межами судового засідання 15 вересня 2021 року звернувся до суду з заявою, в якій зазначив, що відмовляється від позову до Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради про відшкодування немайнової шкоди, оскільки в нього вже є житло.

Представник відповідача Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради Ромащенко Л.Г. також у судовому засіданні присутня не була, поза межами судового засідання 24 вересня 2021 року звернулась до суду з заявою в якій просила суд розглянути справу без участі представника відповідача.

Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст.6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин

Дослідивши матеріали справи та оцінивши доводи сторін і надані ними докази, суд вважає, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с.11).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2013 року, позов ОСОБА_1 до Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради про зобов`язання надання житлової площі та відшкодування судових витрат задоволено частково - визнано дії Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради при розподілі житла по АДРЕСА_4 - неправомірними; визнано право ОСОБА_1 на отримання житлового приміщення; зобов`язати Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради розглянути питання про надання ОСОБА_1 житла, рівноцінного тому, яке вона повинна була отримати у травні 2008 року ( а.с. 12-17).

Через невиконання зазначеного вище рішення суду, в жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління благоустрою та житлової політики виконкому міської ради про відшкодування моральної шкоди, рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2014 року стягнуто відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн., яке зменшено до 3000,00 грн. рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.03.2014 року (а.с.18,19).

Позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, оскільки рішення суду від 02 листопада 2012 року не виконано відповідачем.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

З аналізу статей 23, 1174 ЦК України випливає, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17 та інших.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 638/8636/17-ц.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Так, відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами ( ст. 14 ЦПК України) .

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом ( ч.2 ст.368 ЦПК України).

Позивачами зазначено, що рішення суду від 12 листопада 2012 року не виконано, проте суду не надано доказів щодо звернення до відділу державної виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду, чи відкривалося виконавче провадження, на якій стадії перебуває у теперішній час.

У разі невиконання рішення стягувачі мають право звернутися до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що передбачено розділом VII ЦПК України -оскаржити дії чи бездіяльність державного виконавця по невиконанню рішення суду. Суду не надано доказів, які виконавчі дії відбувалися під час примусового виконання судового рішення, чи оскаржувалися дії/бездіяльність державного виконавця (які дії вчиняли позивачі, щоб добитися належного виконання рішення суду),у зв`язку з чим протягом дев`яти років рішення суду не виконано, у разі звернення його до виконання.

Також, незрозуміло у зв`язку з чим протокол засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі Центрально-Міської районної у місті ради №2 від 02.07.2014, який не є виконавчим документом, направлений відповідачем ( боржником), а не стягувачем, до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (вих. № 4199/20).

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сам факт невиконання рішення суду не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. Позивачами по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невиконанням рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2012 року по справі № 2-1324/11 їм спричинено маральні страждання, не надано доказів пред`явлення вказаного рішення до виконання та доказів того, що воно не було виконано, тому у позові слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати не відшкодовуються.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 15, 16, 23,1174 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 12, 76, 77, 80, 81, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради про відшкодування немайнової шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С. В. Ступак