_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/9409/21
Провадження № 2/947/2400/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2021

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Абухіної Н.Р. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Одеська міська рада про скасування рішення про прийняття в експлуатацію,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,Одеська міська рада,про скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 551 «Про прийняття до експлуатації гаража літ «К», площею 24,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яким було затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року «Про прийняття в експлуатацію споруд», що розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м під номером АДРЕСА_1 ».

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що на початку червня 2019 року зі змісту листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 28.05.19 року їй стало відомо, що колишня дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_2 отримала рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2008 року справа №2-5888/08, на підставі якого отримала у власність самочинно збудований житловий будинок, що розташований на земельної ділянці по АДРЕСА_1 , з присвоєнням юридичної адреси шляхом виділу у самостійний об`єкт нерухомості - житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Так, позивач вказує, що ознайомившись 11 червня 2019 року у Київському районному суді м. Одеси з рішенням Київського районного суду м. Одеси №2-5888/08 від 26.11.2008 року вона дізналася про існування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 551 від 20.05.2008 року про прийняття до експлуатації гаража літ «К» за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка вважає, що рішення Виконкому №551 є незаконним та таким, що порушує її права, оскільки усі будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці, площею 600 кв.м. під АДРЕСА_1 були власністю родини ОСОБА_6 , земельна ділянка первісно була відведена під індивідуальне житлове будівництво колишньому власнику ОСОБА_7 рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року. У подальшому після його смерті власниками домоволодіння та усіх розташованих споруд, зокрема, під літерою «А», в тому числі самочинно збудованого гаражу літ. «К», які розташовані на ділянці, площею 600 кв.м. під АДРЕСА_1 були ОСОБА_3 , який володів 1/6 частиною домоволодіння, ОСОБА_8 , яка володіла 2/3 частинами домоволодіння та ОСОБА_9 , який володів 1/6 частиною домоволодіння.

На момент прийняття до експлуатації спірного гаражу ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) співвласники ОСОБА_9 ОСОБА_10 - померли.

Також, позивачка зазначає, що вона є спадкоємицею нерухомого майна, що входить до складу спадщини у вигляді 1/18 частини домоволодіння, яка складається з одного кам`яного житлового будинку під літ «А», житловою площею 35,7кв.м та надвірних споруд під літ «Б»- гараж, «І» - мостіння, 1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці 600 кв.м під АДРЕСА_1 , а також у останньої виникнуло право на спадщину на будівельний матеріал з якого за час життя були самочинно збудовані будівлі: гараж «К», сарай «В», сарай майстерня «Г», сарай «З», житловий будинок «И», житловий будинок ОСОБА_11 на які свідоцтво не видавалось, оскільки вони були зведені самочинно.

На думку позивачки, та обставина, що спірне рішення № 551 було прийняте без врахування прав та інтересів правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , а також без його згоди та заяви, як співвласника та землекористувача, фактично позбавляє ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, зокрема на будівельний матеріал та порушують її право землекористувача, оскільки зменшують її частку.

Таким чином, прийняття спірного гаражу літ «К» до експлуатації лише на ОСОБА_2 позбавило спадкоємців ОСОБА_9 - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 своєї власності у вигляді будівельних матеріалів з яких був збудований гараж літ «К».

Також, позивачка стверджує, що земельна ділянка під індивідуальне житлове будівництво, площею 600 кв.м за вказаною адресою була відведена колишньому власнику ОСОБА_7 рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року, ОСОБА_2 вона ніколи не відводилась, що позбавляє її правових підстав на прийняття до експлуатації будь-яких споруд, розташованих на цій земельній ділянці, тим паче, що на момент прийняття спірної будівлі до експлуатації вона вже не була дружиною ОСОБА_3 .

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Бескровному Я.В.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я.В. від 08.04.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_12 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,Одеська міська рада, про скасування рішення про прийняття до експлуатації.

Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

05.05.2021 року на електронну пошту Київського районного суду м.Одеси надійшла заява адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, який діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2 про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.

У підготовчому засідання, 19.05.2021 року судом була задоволена заява адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, який діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2 про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.

17.05.2021 року до канцелярії суду від адвоката відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 .

В обґрунтування відзиву ОСОБА_2 посилається на те, що померлий ОСОБА_9 участі у будівництві спірного гаражу літ. «К» не приймав, при цьому за життя не заперечував проти виділу ОСОБА_2 частки земельної ділянки для будівництва.

Відповідачка, ОСОБА_2 стверджує, що у період з 26.08.1978 року по 06.05.1997 рік перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . В період шлюбу подружжяна земельній ділянці, відведеній батьку ОСОБА_3 та за згодою всіх членів сім`ї - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 побудували житловий будинок під літ. "И,И1", загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. (рік побудови 1982) та гараж «К» площею 24,6кв.м. (рік побудови 1996).

ОСОБА_2 вважає, що оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення Виконкому № 551 від 20.05.2008 року про затвердження акту міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року були чинніухвала Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року посправі № 2-258/2005, якою була затверджена мирова угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , відповідно до якої за ОСОБА_2 було визнано право особистої приватної власності на житловий будинок літ. "И,И1" та ухвала Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2006 року по справі № 2-2170/06, якою була затверджена мирова угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , ОСОБА_3 відповідно до якої у користування ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 237,6кв.м. - ОСОБА_9 не мав статусу співвласника або спів землекористувача земельної ділянки 600 кв.м під АДРЕСА_1 , відповідно Виконавчий комітет Одеської міської радине мав обов`язку отримувати у ОСОБА_9 будь-які згоди або дозволи.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що рішення Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року, яким затверджено акт міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року про прийняття в експлуатацію споруд ґрунтується на документах, виданих компетентними органами, що свідчить про відповідність дій органу місцевого самоврядування процедурі прийняття до експлуатації спірного гаражу.

Також, ОСОБА_2 звертає увагу, що рішення Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, який приймався суб`єктом владних повноважень у рамках владних управлінських функцій відносно зазначеної у акті особи, а тому для його скасування повинні мати місце одразу дві правові ознаки: встановлення його невідповідності вимогам законодавства та порушення прав осіб. Оскільки позов ОСОБА_1 носить формальний характер, без правового обгрунтування невідповідності спірного рішення вимогам законодавства та порушення прав ОСОБА_1 - він не підлягає задоволенню.

Крім того, у наданому відзиві ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00грн.

У підготовчому засіданні 15.06.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

22.09.2021 року до канцелярії суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про стягнення судових витрат з доданими договором про надання правничої допомоги від 27.08.2019 року, додатковою угодою № 6 від 24.04.2021 року, рахунком №1 від 24.04.2021 року та квитанціями про його сплату від 10.06.2021 року.

У судовому засіданні 22.09.2021 року, представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовільнити.

У судовому засіданні 22.09.2021 року, ОСОБА_2 та її представник проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача - Виконавчого комітету Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 20.10.2020 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив.

Третя особа, ОСОБА_3 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 22.09.2021 року не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, а у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Третя особа, ОСОБА_4 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 22.09.2021 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив.

Представник третьої особи - Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 22.09.2021 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, ОСОБА_2 , її представника, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованої шлюбі.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року за № 473 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам м. Одеси під індивідуальне житлове будівництво» було відведено ОСОБА_7 земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 600 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ,заплан. масив.

24 липня 1954 року між Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих та ОСОБА_7 було укладено договір на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, відповідно до умов якого, житлове управління відводить забудовнику ділянку комунальної землі площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , заплан. масив.

У подальшому, на вказаній земельній ділянці ОСОБА_7 було здійснено будівництво житлового будинку житловою площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г» за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_7 та його дружині ОСОБА_8 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 35,7 кв.м., та надвірні споруди: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г», розташований на земельній ділянці площею 597 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

Після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 Третьою Одеською державною нотаріальною конторою його дружині - ОСОБА_8 , та його синам - ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житлової кам`яної будівлі загальною площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд; «Б» гараж, «Г» сарай-майстерня, «Д» - сарай, №1-3 - огрожа, І - мощення, розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м.

Крім того, 04 березня 1987 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м., на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, як на частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу.

Судовим розглядом також встановлено, що 26.08.1978 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 06.05.1997 року.

Під час перебування у шлюбі, на земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 (на теперішній час ОСОБА_13 ) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було побудовано житловий будинок під літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. та гараж «К», площею 24,6 кв.м.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » було затверджено акт приймання в експлуатацію. Зведені будівлі: житловий будинок літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , яка знаходиться в користуванні для обслуговування частини житлового будинку, належного ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.03.1987 року було вирішено узаконити та прийняти в експлуатацію. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оформити документи на землекористування та право власності у встановленому порядку.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року, яка набрала законної сили 11.07.2005 року, у справі №2-258/2005 було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «И», «И-1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 30 000 грн. (що еквівалентно 6 000 доларів США).

Ухвалою Одеського апеляційного суду № 2-258/2005 від 15.10.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року закрито

У подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2006 року, яке набрало законної сили 17.04.2006 року, у справі 2-2170/06 було було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 . Визначено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 597 кв.м. по АДРЕСА_1 , та виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 237,6кв.м., а у користування ОСОБА_8 та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 362,4 кв.м. Закрито провадження по справі.

Рішенням Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 затверджено акт міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року про прийняття в експлуатацію споруд.Виконавчий комітет Одеської міської ради розглянувши заяву ОСОБА_2 , подані документи, матеріали КП «ОМБТІ та РОН», висновки: УІЗТ, УАМ, акт міськоїміжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію споруд, установив, що на підставі ухвал Київського районного суду м.Одеси від 25.06.2005 року та від 23.08.2007 року (справа №2-258/05) за ОСОБА_2 визнано право власності на 71/100 частину домоволодіння АДРЕСА_4 . Затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 рокупро прийняття в експлуатацію споруд, прийнято в експлуатацію гараж літ. «К», площею 24,6 кв.м.за адресою: АДРЕСА_1 .

Судовим розглядом також встановлено, що 03 грудня 2004 року ОСОБА_9 уклав шлюб з ОСОБА_14 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Спадкоємцями після його смерті, як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом №2-119, є його мати - ОСОБА_8 , його син - ОСОБА_4 та дружина - ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

26 січня 2007 року ОСОБА_15 зареєструвала шлюб з ОСОБА_16 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_15 змінила прізвище на « ОСОБА_17 ».

08 лютого 2010 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_8 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_4 , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами «Б» - гараж, І - мостіння, №1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні.

Тобто кожному було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/18 частину вищезазначеного житлового будинку.

Разом з тим, позивачка - ОСОБА_16 вважає, що оскільки спірний гараж літ «К» був збудований родиною ОСОБА_6 , останні була протиправно позбавлена власності і, зокрема, вона - ОСОБА_16 як спадкоємець.

Між тим, позивач вважає, що до складу спадщини, яка була прийнята нею входять правона будівельний матеріал з якого за час життя були самочинно збудовані будівлі, в тому числі, гараж «К» на який свідоцтво не видавалось, оскільки він був зведений самочиннопроте, визнати право власності на будівельні матеріали не уявляється можливим оскільки існує протиправне рішення Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого титульними власниками цього спадкового майна є ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що оскільки будівництво будівлі було здійснено, зокрема, її чоловіком в межах відведеної для цієї мети земельної ділянки і відповідно до будівельних норм та правил забудови, останній за життя мав право звернутися з вимогою про введення до експлуатації зазначеного об`єкту незавершеного будівництва, таке право належить їй - ОСОБА_16 як спадкоємцю.

Таким чином, вважаючи, що після смерті ОСОБА_9 , вона як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину в установленому порядку, в силу ст.ст. 1218, 1222, 1223, 1261 ЦК України набула у порядку спадкування за законом право власності на 1/18 частину нерухомого майна - об`єкт незавершеного будівництва, який у подальшому був введений до експлуатації як гараж «К», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, ОСОБА_16 вважає, що вказаним рішенням також порушені її права як землекористувача земельної ділянки, на якій розташований гараж літ «К».

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України.

В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідності до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі №208/1131/17, суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Судовим розглядом встановлено, що спірне рішення Виконкому № 551 від 20.05.2008 року«Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адросою: АДРЕСА_1 та акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року були прийняті під час чинностіухвал Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року та від 23.08.2007 року посправі № 2-258/2005 та ухвали Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2006 року по справі № 2-2170/06.

Тобто, на момент прийняття спірного рішення ОСОБА_9 був співвласником та землекористувачем земельної ділянки 362,4 кв.м під АДРЕСА_1 , на якій спірний гараж літ «К» не був розташований, відповідно Виконавчий комітет Одеської міської радине мав обов`язку отримувати у ОСОБА_9 будь-які згоди або дозволи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких належних обґрунтувань щодо підстав визнання протиправними та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка суду не надала, а тому суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Крім того, суд приймає до уваги і те, що її чоловік - ОСОБА_9 з моменту побудови спірного гаражу літ «К» - 1996 рік по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 знав про існування гаражу, проте не вчиняв жодних дій щодо визнання його незаконного існування.

Жодних доказів того, що спірний гараж будувався сім`єю ОСОБА_6 , в тому числі, і за кошти її покійного чоловіка - ОСОБА_9 , позивачкою надано не було.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що відповідачка ОСОБА_2 , отримавши право власності шляхом здачі в експлуатацію гаражу літ «К», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , отримала право користування на розташовану земельну ділянку відповідно до часток кожного з співвласників нерухомого майна, оскільки у даному випадку, у зв`язку з відсутністю письмової угоди порядку користування земельною ділянкою, між співвласниками склався фактичний порядок користування спільною земельною ділянкою.

З урахуванням викладеного, оскільки суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття, тобто 20.05.2008 року, аспірне рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від № 551 від 20.05.2008 року ОСОБА_18 не порушувало, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_16 про скасування рішення слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, у зв`язку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн. підлягають стягненню з позивача ОСОБА_16 на користь відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. . 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня її підписання. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.