ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5085/21 Справа № 213/2394/20 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковалик Марини Федорівни на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року, ухваленого суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Ковалик М.Ф., звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову зазначили, що відповідно до біржової угоди купівлі-продажу нерухомості від 27.07.1998, зареєстрованій на Українській товарній біржі, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

11.08.1998 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей співпозивачів, укладено угоду купівлі-продажу нерухомості, посвідчену Українською товарною біржею.

За умовами угоди позивачі придбали ѕ частки спірної квартири.

На цей час сторони вирішили продати квартиру, однак не мають можливості, оскільки на момент укладання угоди діти були неповнолітніми та у зв`язку з тим, що угода не була нотаріальна посвідчена.

Просили визнати дійсною угоду купівлі-продажу нерухомості ѕ частки спірної квартири, зареєстрованої 11.08.1998 на Криворізькій філії товарної біржі «Українська», реєстраційний номер №20261; визнати право власності на ѕ частки квартири за позивачами та на ј частки за відповідачем.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ковалик М.Ф., посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з невірним застосуванням норм матеріального права, а саме ст.ст.15 та 16 ЦК України, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позивачами вимоги.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідач ОСОБА_4 , відповідно до біржової угоди купівлі-продажу нерухомості від 27.07.1998 року, посвідченої Українською товарною біржею придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , згідно рішення №20239 від 27.07.1998 р. на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації ІнДГЗК від 13.03.1993 р., зареєстрованого в Криворізькому БТІ за №10ВПШ-55-52 та здійснив реєстрацію прав власності на ј частку квартири на своє ім`я на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого 27.07.1998 року.

В свою чергу угода від 11 серпня 1998 року, укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка діяла особисто за себе та за своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ОСОБА_2 не може бути прийнята нотаріусами, як первинний документ на підставі, якого набуте право власності, оскільки ОСОБА_1 діяла особисто за себе та за своїх неповнолітніх дітей.

Представник позивача вказує, що сторони вирішили продати належну їм квартиру, але посвідчити договір купівлі продажу у нотаріуса не можуть, з тих підстав, що на час укладення угоди купівлі-продажу нерухомості у серпні 1998 року, діти сторін, донька ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 були неповнолітніми дітьми, а також тому, що ця угода не була нотаріально посвідчена.

Сторона позивача, посилаючись на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», вказує на те, що угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Вказує, що оскільки спірний договір купівлі-продажу було сторонами укладено у 1998 році, застосуванню підлягають відповідні норми Цивільного кодексу УРСР, які діяли на час укладення договору. Зазначає, що на дату укладення договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст.ст.3,15, 17 Закону «Про товарні біржі», і укладаючи зазначену угоду в інтересах дітей позивач ОСОБА_1 не ущемляла права та інтереси дітей, так як вони є співвласниками квартири.

Представник ОСОБА_6 наголошує на тому, що на момент укладення договору сторони керувалися положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору сторони були ознайомленні з його умовами, ніяких претензій з питань оформлення договору не виникало, договір було укладено з дотриманням вимог, діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме майно зареєстровано, відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 №121. Вимоги щодо реєстрації нерухомого майна на момент укладення спірної угоди виконано, що підтверджено довідкою КП «КБТІ».

Відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_6 , яка підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27.07.1998 між ОСОБА_10 від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_4 укладено угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану Криворізькою філією Товарної біржі "Українська" 27.07.1998 під реєстраційним №20239. Угода укладена відповідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

11.08.1998 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка діяла особисто за себе та за своїх неповнолітні дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , укладено угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану Криворізькою філією Товарної біржі "Українська" 11.08.1998 під реєстраційним №20261. Угода укладена відповідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

Право власності на спірну квартиру зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ»: ј частка за відповідачем, ѕ - за позивачами.

Вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 16.06.2020 становить 111904 грн.

04.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/4 частку спірної квартири.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачам у задоволенні їх позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно, виходив з того, що відповідачем у судовому порядку не визнавалася дійсною угода купівлі-продажу від 27.07.1998, що передувала угоді, яка є предметом спору, тому відсутні підстави для визнання угоди від 11.08.1998 дійсною. Вимога про визнання за сторонами права власності на спірну квартиру є безпідставною з огляду на те, що у разі задоволення позовних вимог про визнання договору дійсним, визнання права власності не вимагається. Крім того, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відбулася державна реєстрація права власності відповідача на частку спірної квартири.

Проте, з такими мотивами відмови в задоволенні позовних вимог суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись з огляду на наступне.

Так, судом було встановлено, що 27.07.1998 між ОСОБА_10 від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_4 укладено угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану Криворізькою філією Товарної біржі "Українська" 27.07.1998 під реєстраційним №20239. Угода укладена відповідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу», що 11.08.1998 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка діяла особисто за себе та за своїх неповнолітні дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , укладено угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану Криворізькою філією Товарної біржі "Українська" 11.08.1998 під реєстраційним №20261. Угода укладена відповідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

Матеріали справи містять Реєстраційне посвідчення Криворізького бюро технічної інвентаризації, яким посвідчено, що ѕ ч. житлового будинку АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі Договору купівлі продажу, зареєстрованому Криворізькою філією Товарної біржі "Українська" 11.08.1998 року під реєстраційним №20261 трикімнатна квартира, житловою площею 37,1 м2., та записаний в реєстровій книзі №10 ПВШ-580-5582 25 серпня 1998 року (а.с.19).

З Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за відповідачем ОСОБА_4 здійснена реєстрація прав власності на 1/ч частку квартири на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого 27.07.1998 року (а.с.68).

Довідкою КП ДОР «Криворізького бюро технічної інвентаризації» від 04.06.2020 також підтверджено, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі №10 ПВШ-580-5582 : ј частка за відповідачем ОСОБА_4 , ѕ - за позивачами (а.с.22).

Отже, наявні у справі докази підтверджують право власності сторін по справі на належну їм квартиру.

Згідно положень статті 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК України 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.153 ЦК України 1963 року договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами.

Відповідно до ст.227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 ЦК України 1963 року).

Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання договору, якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено апеляційним розглядом і зазначено у позові, зверненню позивачів до суду з вказаним позовом, передувало те, що вони вирішили продати належну їм квартиру, однак, посвідчити договір купівлі продажу у нотаріуса не змогли, оскільки нотаріус відмовив вчинити таку нотаріальну дію, пославшись на те, що на час укладення угоди у 1998 року діти ОСОБА_7 та ОСОБА_2 були неповнолітніми і угода не була нотаріально посвідчена. За їх словами, сторони не оскаржували бездіяльність нотаріуса.

При цьому, стороною позивачів суду не надано постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу.

Право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 належним чином зареєстровано за сторонами в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі №10 ПВШ-580-5582 : ј частка за відповідачем ОСОБА_4 , ѕ - за позивачами.

Отже, за відсутності належних доказів порушення, невизнання або оспорювання цивільного права на нерухоме майно , позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно, однак вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковалик Марини Федорівни залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: