Справа № 524/2054/21
Провадження № 2/524/2110/21
12 липня 2021 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Коршак Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про зняття арешту нерухомого майна, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Автозаводського відділу ДВС Кременчуцького міського управління юстиції від 30.04.2013, ухвалив таке рішення.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Арешт майна, який було накладено в межах виконавчого провадження, боржником в якому була ОСОБА_2 , на даний час порушує її права власника на вільне розпорядження майном.
ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ПО СПРАВІ
26 травня 2021 року судом закрито підготовче провадження.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Вказана обставина підтверджується копією акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 04.08.2014.
У ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
За змістом ч. 1 ст. 316, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України»(остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
ОЦІНКА СУДУ
Суд відзначає, що відповідно до матеріалів справи майно, на яке було накладено арешт в межах виконавчого провадження було передано позивачу. Однак, запис про обтяження вказаного майна скасовано не було, що на переконання суду, порушує законні інтереси позивача.
Приймаючи до уваги те, що на даний час позивач позбавлена можливості реалізувати свої права щодо нерухомого майна, суд приходить до висновку про те, що її вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача, ОСОБА_2 , на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 908 грн.
Керуючись ст. 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263 - 265, 280-284 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту нерухомого майна - задовольнити.
Скасувати обтяження у виді арешту нерухомого майна, Реєстраційний номер обтяження: 926711 (спеціальний розділ), Підстава обтяження: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2264376 від 15.05.2013 11:01:15, ОСОБА_3 , Кременчуцьке міське управління юстиції, Полтавська обл., об`єкт обтяження: житловий будинок, АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 судові витрати в сумі 908 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Д.Андрієць