Номер провадження: 22-ц/813/3375/21
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бобуйок І.А. 26 листопада 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у якому просила суд: визнати за ОСОБА_2 , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21,4 кв.м., жилою площею 13,4 кв.м.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 2092,50 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 вересня 1997 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що у відділі реєстрації актів громадянського стану Центральної райадміністрації виконкому Одеської міськради зроблено актовий запис № 402 від 27 вересня 1997 року.

ОСОБА_2 стверджувала, що 01 березня 2000 року, під час шлюбу, сторонами за договором купівлі - продажу нерухомого майна № 27273, посвідченого Одеською товарною біржою, була придбана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 21,4 кв.м, жилою площею 13,4 кв.м., яка оформлена на відповідача ОСОБА_1 . У зв`язку із тим, що право власності на спільну квартиру зареєстроване за відповідачем та в позасудовому порядку дійти порозуміння сторонам не вдалося, позивачка звернулася до суду з відповідною позовною заявою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ),?у порядку поділу?спільного майна подружжя, право власності на 1/2?ідеальну?частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21.4 кв.м., житловою площею 13,4 кв.м.

Стягнуто із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 2092 (дві тисячі дев`яносто дві) гривні 50 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за грошові кошти, які були надані відповідачу його батьками після продажу належної останнім квартири. Таким чином, дана квартира не може вважатися спільним майном подружжя, а є особистою власністю апелянта як така, що придбана за його особисті кошти.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що 27 вересня 1997 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що у відділі реєстрації актів громадянського стану Центральної райадміністрації виконкому Одеської міськради зроблено актовий запис № 402 від 27 вересня 1997 року, та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 (а.с.9).

01 березня 2000 року, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, сторони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,4 кв.м, жилою площею 13,4 кв.м., та оформили її на відповідача - ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна № 27273, посвідченого Одеською товарною біржою (а.с.11-12).

Таким чином, майнові права набувача 30 березня 2000 року були зареєстровані Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обліку нерухомості реєстраційний номер 280 пр. - стор. 134 - р. №541, що підтверджується відміткою ОМБТІ та РОН про реєстрацію на договорі купівлі - продажу та технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 .

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як встановлено ст. 60 СК України.

Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);мета придбання майна. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, спростувати цю презумпцію зобов`язана сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Статтею 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як закріплено ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами факт презумпції спільності майна подружжя - спірної квартири, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за грошові кошти, які були надані відповідачу його батьками після продажу належної останнім квартири, а відтак, дана квартира не може вважатися спільним майном подружжя, а є особистою власністю апелянта як така, що придбана за його особисті кошти.

Колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що грошові кошти на придбання спірної квартири були надані відповідачу його батьками. Саме лише посилання ОСОБА_1 на те, що договір купівлі-продажу квартири, належної його батькам, відбувся у той же день, коли апелянтом була придбана спірна квартира - 01 березня 2000 року, не може беззаперечно свідчити про те, що ОСОБА_1 придбав спірне майно за його особисті кошти, які нібито були надані батьками.

Судове рішення про визнання права особистої приватної власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, що була придбана під час шлюбу, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Крім того, оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, колегія суддів доходить до висновку про необхідність, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3 138, 75 гривень, сплата якого була відстрочена ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 січня 2021 року.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2020 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 138, 75 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.В. Князюк