Справа № 450/2247/17 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/159/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , третя особа Мурованська сільська рада об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, Пустомитівська державна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування та визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мовувала тим, що вона є власницею житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Довідок про склад сім`ї №382 від 20 лютого 2017 року та №2435 від 25 листопада 2015 року зареєстровано місце проживання: ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Проте відповідачі у даному житловому будинку не проживають.

Вважала, що право користування відповідачів підлягає припиненню та просила визнати їх такими, що втратили право користуватись житловим будинком на підставі ст. 319, 383 та ч. 2 ст. 406 ЦК України.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , третя особа Мурованська сільська рада об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, Пустомитівська державна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування та визнання недійсним заповіту.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 з народження проживала та є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 та іншого житла у неї немає.

27 листопада 1989 року виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради було видано свідоцтво на право власності в цілому на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_9 , відомості про що було записано в реєстрову книгу за №91 від 27 листопада 1989 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

До моменту смерті ОСОБА_9 , разом з ним в будинку проживали: ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 , хоч і зареєстрована у вказаному будинковолодінні, проте не проживає там з 70-х років.

У 1997 році померла бабуся ОСОБА_3 - ОСОБА_11 .

Мати позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_10 в силу важкої хвороби не мала фізичної змоги оформити право на спадщину на спадкове майно та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Також довго хворіючи на важке невиліковне захворювання, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_12 .

Після смерті близьких родичів залишилось нерухоме майно, у вигляді житлового будинку в АДРЕСА_1 , та вона жодних відмов від спадщини не заявляла.

Згодом вона дізналась, що право власності на нерухоме майно, на яке вона прийняла спадщину за законом, оформлено 06 липня 2015 року на іншу особу - ОСОБА_1 .

Вважає, що договір дарування на Ѕ спірного житлового будинку датований 04 квітня 1975 року, проте спадкодавцю ОСОБА_9 виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради було видано свідоцтво на право власності в цілому на спірний житловий будинок аж 27 листопада 1989 року, також зазначає, що заповіт на Ѕ спірного житлового будинку датований 12 березня 1975 року хоча свідоцтво на право власності в цілому на спірний житловий будинок видано аж 27 листопада 1989 року.

Також зазначала, що в заповіті від 12 березня 1975 року прізвище заповідача зазначено « ОСОБА_9 », коли в свідоцтві про народження ОСОБА_14 , виданого 07 серпня 1958 року та інших офіційних документах зазначено, що батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

На підставі викладено просила зустрічні позовні вимоги задовольнити та скасувати державну реєстрацію права власності, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності, визнати недійсним договору дарування та визнати недійсним заповіт.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2020 року позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серії НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серії НОМЕР_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт серії НОМЕР_5 такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 160 (сто шістдесят) гривень судового збору на користь ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_6 160 (сто шістдесят) гривень судового збору на користь ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_7 160 (сто шістдесят) гривень судового збору на користь ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_8 160 (сто шістдесят) гривень судового збору на користь ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , третя особа Мурованська сільська рада об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, Пустомитівська державна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування та визнання недійсним заповіту - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про під ставність доводів позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 про наявність підстав для захисту її прав на житловий будинок на підставі ст. ст. 383, 391 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка за первісним позовом є власником спірного житлового будинку, а відповідачі за первісним позовом не є членами сім`ї позивачки, відповідачі відмовляються добровільно зніматися з реєстрації, тому суд прийшов до переконання про наявність у власника перешкод у здійсненні права власності на спірний житловий будинок та про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком.

Посилається на те, що судом не взято до уваги правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 27 грудня 2018 року у справі № 621/795/17 та зазначає, що відповідачі не проживають у спірному житловому будинку з незалежних від них причин, тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Щодо зустрічних позовних вимог зазначає, що ОСОБА_3 не пропустила строк позовної давності, передбачений ст.ст. 256,257,261 ЦК України, оскільки їй не було відомо про ні про договір дарування, ні про заповіт, ні про свідоцтво про право власності, такі вона побачила вперше в додатках до відзиву представника ОСОБА_1 на зустрічний позов ОСОБА_3 .

Вважає, що оскаржувані заповіт та договір дарування є недійсними, з огляду на те, що такі укладені з порушенням вимог ЦК України особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і всупереч її волі.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та зустрічний позов задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представник Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа Мурованська сільська рада об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, Пустомитівська державна нотаріальна контора не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом позивачці за первісним позовом належить на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності позивачки на вказаний житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №10319410 від 08 липня 2015 року та за №10319238 від 08 липня 2015 року.

Вказані обставини підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №40255503, 40254571 від 08 липня 2015 року.

Відповідно до довідок Виконавчого комітету Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №2233 від 04 листопада 2015 року, №382 від 20 лютого 2017 року про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у вказаному будинку зареєстровані позивачка за первісним позовом та відповідачі за первісним позовом - ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Судом встановлено, що відповідачі за зустрічним позовом відмовляються зніматись з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (постанова Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року, справа № 6-158цс14).

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 липня 2021 року у справі №450/2809/18

З урахуванням вищенаведеного, оскільки позивачка за первісним позовом є власником спірного житлового будинку, а відповідачі за первісним позовом не є членами сім`ї позивачки, ураховуючи те, що відповідачі добровільно зніматись з реєстрації відмовляються, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у власника перешкод у здійсненні права власності на спірний житловий будинок та про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , третя особа Мурованська сільська рада об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, Пустомитівська державна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування та визнання недійсним заповіту, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до приписів п. 4 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки будинок по АДРЕСА_1 був збудований до набрання чинності ЦК України, до правовідносин, пов`язаних із набуттям права власності на нього, суд першої інстанції правильно застосував норми ЦК УРСР та інші чинні на той час нормативно-правові акти.

Згідно із позицією позивачки за зустрічним позовом вона відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину - будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала з нею.

Відповідно до положень п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини кола спадкоємців за законом.

Цивільний кодекс УРСР передбачав 2 черги спадкоємців за законом.

Відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого яка народилась після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

При відсутності спадкоємців першої черги або неприйнятті ними спадщини, а також у разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як збоку батька, так і з боку матері (друга черга) (ст. 530 ЦК УРСР).

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що позивач не могла прийняти спадщину в порядку спадкування за законом за ОСОБА_9 , ОСОБА_11 (дід та баба позивача), оскільки не відносилась до спадкоємців першої черги, якими на той час були їх діти.

Також, позивач не могла прийняти у спадщину будинок АДРЕСА_1 за своєю матір`ю ОСОБА_10 та сестрою ОСОБА_12 , не тільки у зв`язку із тим, що він на той час належав відповідачу, але й у зв`язку із тим, що такий ніколи не перебував у власності ОСОБА_10 та ОСОБА_12 та відповідно не входив до складу спадщини, яка відкрилась після їх смерті.

Таким чином, права позивача внаслідок реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 , укладення договору дарування та заповіту, видачі свідоцтва щодо нього, жодним чином не могли бути порушені.

Відповідно до Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого Виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради депутатів трудящих, ОСОБА_9 відведено земельну ділянку площею 0,08 га в с. Муроване Пустомитівського району для будівництва житлового будинку на 3 кімнати з житловою площею 50,6 кв.м.

Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР видано ОСОБА_9 на підставі рішення виконкому Сороки-Львівської сільської ради від 28 лютого 1968 року, дозвіл на будівництво надано рішення виконкому районної ради депутатів трудящих від 06 червня 1968 №346, строк будівництва з 06 червня 1968 рік по 06 червня 1970 рік (п.п.3, 4, 6 Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР).

Згідно із матеріалами інвентаризаційної справи на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний будинок побудований у 1970 році.

Відповідно до Заповіту, реєстр. №472 від 12 березня 1975 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської районної державної нотаріальної контори Дмитерко М.І., ОСОБА_9 заповів своїй доньці, відповідачці за зустрічним позовом належну йому на праві особистої власності половину житлового будинку та інших господарських будівель, що знаходяться в с. Муроване Пустомитівського району Львівської області.

Відповідно до Договору дарування, реєстр. №717 від 04 квітня 1975 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської районної державної нотаріальної контори Дмитерко М.І., ОСОБА_9 подарував, а відповідачка за зустрічним позовом прийняла в дар половину житлового будинку і хліва, в с. Муроване Пустомитівського району Львівської області, зареєстрованого в подвірних книгах сільради під №691. Вказаний будинок належить ОСОБА_9 на підставі довідки, виданої виконкомом Сороки-Львівської сільської ради депутатів трудящих Пустомитівського району Львівської області від 24 березня 1975 року №99. Договір дарування реєстр. №717 від 04 квітня 1975 року зареєстрований 22 квітня 1975 року у Сороки-Львівській сільській раді депутатів трудящих Пустомитівського району.

Суд обґрунтовано відхилив доводи позивачки за зустрічним позовом про те, що ОСОБА_9 набув право власності на вказаний будинок після його реєстрації та отримання свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, реєстр.№91 від 27 листопада 1989 року з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 та ч.4 ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Згідно із ст.1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), який був чинним станом на момент побудови спірного будинку та діяв до набрання законної сили Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» було передбачено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Чинна на час побудови спірного будинку Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, регулювала порядок та підстави реєстрації будинків та домоволодінь лише у містах, селищах міського типу.

Відповідно до Інструкції від 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості не проводилась (за виключенням випадків включення сільських населених пунктів в міську (селищну) смугу або їх перетворення в міста або селища міського типу).

Враховуючи наведене, на підставі долучених до матеріалів цивільної справи документів, зокрема, копій Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого Виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради депутатів трудящих ОСОБА_9 , Заповіту, реєстр. №472 від 12.03.1975 року, посвідчений державним нотаріусом Пустомитівської районної державної нотаріальної контори Дмитерко М.І., Договору дарування, реєстр. №717 від 04.04.1975 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської районної державної нотаріальної контори Дмитерко М.І., архівного витягу з рішення виконкому Пустомитівської районної ради депутатів трудящих №346 від 06.06.1968 року, а також на підставі даних інвентаризаційної справи на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , суд прийшов до висновку, що ОСОБА_9 набув право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , після завершення його будівництва, зокрема, у 1970 році.

У зв`язку із цим, ОСОБА_9 станом на момент укладення спірних заповіту та договору дарування набув право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , отже міг ним розпорядитись.

Згідно із ч.1 ст.534 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Вимоги до заповіту викладені у ст.541 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якою передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Оскаржуваний заповіт від 12 березня 1975 року складений у письмовій формі, підписаний заповідачем, засвідчений нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Дмитерком М.І. і зареєстрований за реєстровим №472. У заповіті зазначено місце і час його укладення: 12 березня 1975 року, м.Пустомити.

Враховуючи наведене, суд прийшов до правильного висновку про те, що оскаржуваний заповіт укладено у відповідності до діючого на час його оформлення законодавства.

У заяві про збільшення розміру позовних вимог позивачка за зустрічним позовом зазначає, що підставою для визнання недійсним оспорюваного заповіту є те, що у зв`язку із хворобою, ОСОБА_9 при укладенні заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, діяв всупереч своєї волі, водночас, жодних доказів на підтвердження своєї позиції суду не надала.

Суд обґрунтовано відхилив доводи позивачки за зустрічним позовом щодо визнання недійсним Договору дарування реєстр. №717 від 04 квітня 1975 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської районної державної нотаріальної контори Дмитерко М.І. з огляду на наступне.

Відповідно до ст.243 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Аналіз статей 244 та 227 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що договір дарування, укладений з фізичною особою, підлягав нотаріальному посвідченню та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається з оспорюваного договору такий укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори за реєстр №717. Крім цього, вказаний договір дарування містить відмітку про проведення його реєстрації 22 квітня 1975 року у Сороки-Львівській сільській раді депутатів трудящих Пустомитівського району.

У зв`язку із цим, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про недійсність Заповіту, реєстр. №472 від 12 березня 1975 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської районної державної нотаріальної контори Дмитерко М.І., Договору дарування, реєстр. №717 від 04 квітня 1975 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської районної державної нотаріальної контори Дмитерко М.І., в ході розгляду цивільної справи судом не встановлено підстав для визнання їх недійсними.

З приводу визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 листопада 2002 серії НОМЕР_6, за реєстровим №91 в реєстровій книзі №1 на Ѕ житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_1 . Львівським бюро технічної інвентаризації, суд зазначив наступне.

Рішенням виконкому Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №128 від 31 жовтня 2002 року «Про оформлення права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 » Львівському ОДКБТІ та ЕО доручено оформити право власності та видати свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 .

На підставі вказаного рішення відповідачкою за зустрічним позовом 11 листопада 2002 року отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 11 листопада 2002 серії НОМЕР_6, яке видано Львівським бюро технічної інвентаризації та зареєстроване за реєстровим №91 в реєстровій книзі №1.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст.328 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст.202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст,328 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1-2 ст,321 ЦК України).

Частиною 1 ст.13 ЦК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищевикладене, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 червня 2018 року № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року № 904/750/19, від 27 травня 2020 року № 442/2771/17, від 16 вересня 2020 №278/657/18.

Враховуючи те, що оспорюване свідоцтво про право власності не є правочином, оскільки не спрямоване на набуття цивільних прав, а є лише документом, яким здійснилося оформлення права власності відповідачки за зустрічним позовом на спірний житловий будинок, зважаючи на те, що рішення виконкому сільської ради народних депутатів від 31 жовтня 2002 №128 у даній справі не оспорювалася, відомості про його нечинність відсутні, тобто правочин, на підставі якого й було видане оскаржуване свідоцтво про право власності, є правомірним, суд дійшов обґрунтованого висновку про передчасність позовних вимог позивачки за зустрічним позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 листопада 2002 серії КММ №017188, за реєстровим №91 в реєстровій книзі №1.

Оскільки позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на Ѕ нерухомого майна - житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності №10319238 від 06 липня 2015 року; державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на Ѕ нерухомого майна - житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності №10319410 від 06 липня 2015 року, є похідними від вимог про визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 листопада 2002 серії НОМЕР_6, на підставі яких проведено таку державну реєстрацію права власності, суд правильно відмовив у їх задоволенні.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У зв`язку з наведеним суд, не встановивши ознак порушення відповідачки за зустрічним позовом права позивачки за зустрічним позовом, правильно відмовив в зустрічному позові з мотивів його необґрунтованості, не вирішуючи клопотання про застосування позовної давності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Левик Я.А.

Приколота Т.І.