КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/48895/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/970/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретарів судового засідання - Гребнєва Є.Д., Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив витребувати від ОСОБА_2 на його користь належний йому мобільний телефон SAMSUNG GALAXY J4+ модель SM-J415F2KNSEK чорного кольору, виготовлений у серпні 2018 року, ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 надавала позивачу правову допомогу. Так, відповідач під приводом вивчення та фотофіксації матеріалів справи позивача в суді, скористалась його довірою, отримала в тимчасове користування належний йому мобільний телефон SAMSUNG GALAXY J4+ модель SM-J415F2KNSEK чорного кольору, виготовлений у серпні 2018 року, ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , який зобов`язалась повернути після вивчення матеріалів справи. При цьому, вказаний телефон так позивачу повернутий і не був. Разом з тим, не зважаючи на неодноразові звернення позивача з вимогою повернути йому телефон, відповідач жодним чином не реагувала, а тому позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом (т. 1 а.с. 3, 18-19).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 1 а.с. 100-102).

Не погодившись з рішенням районного суду, 21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (т. 1 а.с. 107-122).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Вказував, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у його клопотаннях про витребування доказів та виклик свідка, які були заявлені з метою доведення факту щодо отримання ним поштовим відправленням мобільного телефону, яким заволоділа відповідач. Таким чином, суд позбавив його можливості надати докази, з отриманням яких у нього виникли складнощі. Після відмови у задоволенні клопотань та ухвалення рішення, 11 вересня 2020 року на запит адвоката отримав з особистої справи, яка знаходиться в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)», копію заяви від 20 грудня 2018 року про отримання дозволу від керівництва ДУ «Київський слідчий ізолятор» дозволу на користування мобільним телефоном, отриманим поштовим відправленням. Вважає, що суд не розглянув справу повно та всебічно, а тому рішення підлягає скасуванню.

За клопотанням позивача та його представника апеляційним судом забезпечений розгляд справи в режимі відео конференції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Баран В.В. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Казеко О.І. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,позивач ОСОБА_1 відбуває покарання за пп. 4, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» (т. 1 а.с. 1).

Позивач зазначав, що у його власності під час перебування в ДУ «Київський слідчий ізолятор» знаходився мобільний телефон SAMSUNG GALAXY J4+ модель SM-J415F2KNSEK чорного кольору, виготовлений у серпні 2018 року, ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Вказував, що відповідач - адвокат Галкіна Я.Г. надавала йому правову допомогу та скориставшись його довірою, отримала у тимчасове користування вказаний мобільний телефон для здійснення фотофіксації матеріалів справи позивача в суді, проте, телефон не повернула.

Відповідно до копії листа начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» полковника внутрішньої служби Атаманюка В.Б. від 06 травня 2020 року № 2/3/5-1931, адвокат Галкіна Я.Г. здійснювала відвідування засудженого ОСОБА_1 в ДУ «Київський слідчий ізолятор» у наступні дати: 30 січня 2019 року, 01 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року та 18 лютого 2019 року.

З вказаного листа встановлено, що відсутні дані про присутність під час таких зустрічей працівників ДУ «Київський слідчий ізолятор» та інформація про передачу будь-яких речей та предметів (т. 1 а.с. 52, 53-60).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Передбачений ст. 387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування майна з чужого володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого не власника про витребування і повернення майна, при якому позивач повинен доказати факт існування права власності. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач).

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погодилася з висновком суду, що всупереч вищенаведених положень законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту належності на праві власності позивачу телефону SAMSUNG GALAXY J4+ модель SM-J415F2KNSEK чорного кольору, виготовленого у серпні 2018 року, ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 його передання позивачем відповідачці ОСОБА_2 у ДУ «Київський слідчий ізолятор» та (або) неправомірного вибуття майна з володіння позивача, матеріали справи не містять.

Так, копія гарантійного талону без зазначення в талоні прізвища позивача, за відсутності інших об`єктивних доказів підтверджуючих придбання позивачем вказаного телефону, не може бути визнана належним доказом наявності у позивача ОСОБА_1 права власності на спірне майно та володіння ним (т. 1 а.с. 81).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотань про витребування доказів та виклик свідка, колегія суддів відхилила з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

Разом з тим, інтереси позивача в районному суді представляв адвокат Саюк Н.В., останній не повідомляв суд про неможливість отримання вказаних у клопотанні доказів самостійно (за адвокатським запитом), при цьому адвокатський запит представником позивача був направлений на адресу ДУ «Київський слідчий ізолятор» засобами поштового зв`язку тільки 04 вересня 2020 року.

В суді апеляційної інстанції інтереси позивача ОСОБА_1 представляв його представник - адвокат Баран В.В.

Суд апеляційної інстанції забезпечив реалізацію права апелянта та його представника на надання відповідних доказів до апеляційного суду.

Посилання апелянта на відсутність факту допита ОСОБА_3 як свідка з приводу встановлення наявності (відсутності) факту передання ОСОБА_1 - адвокату Галкіній Я.Г. мобільного телефону, не може бути визнано підставою для задоволення заявлених позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції заперечувала факт отримання від ОСОБА_1 мобільного телефону в приміщенні ДУ «Київський слідчий ізолятор» про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 1 а.с. 215-216).

Такі пояснення відповідачки ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції узгоджуються із наявними у справі доказами, зокрема, повідомленням начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» від 06 травня 2020 року № 2/3/5-1931, за матеріалами особової справи ОСОБА_1 , про відсутність працівників ДУ «Київський слідчий ізолятор» під час зустрічей ОСОБА_1 із захисником ОСОБА_2 та інформації про передачу будь-яких речей чи предметів (т. 1 а.с. 52).

Відповідно до положень частини 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

На виконання положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, апеляційним судом було забезпечено право апелянта ОСОБА_1 та його представника - адвоката Барана В.В. на надання до суду доказів, які сторона не могла надати до суду першої інстанції, та можливість доведення заявлених вимог у т.ч. показаннями ОСОБА_3 як свідка, у зв`язку з чим у період з 04 лютого до 15 липня 2021 року розгляд вказаної цивільної справи був неодноразово відкладений (т. 1 а.с. 182-184, 196, 202, 205-206, 208, 212, 215-222, 235-237, 242-250).

За повідомленням начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 24 лютого 2021 року № 11-3683, у червні 2020 року ОСОБА_3 був звільнений зі служби із зазначенням адреси проживання останнього. Проте за зазначеною адресою ОСОБА_3 не виявлено, про що свідчить відмітка працівників пошти про неможливість вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 187-189, 202, 208, 218, 221-226, 235, 249-250).

При цьому, відповідно до положень ст.ст. 76, 89 ЦПК України показання свідка є одним із доказів по справі, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або речей є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання та(або) невиконання зобов`язання за договором про передачу певної грошової суми або речей. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та в постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження 61-11630св19).

Таким чином, показання свідка не відносяться до належних доказів підтвердження права власності особи на рухому річ та (або) підтвердження виконання (невиконання) зобов`язань для яких законом передбачених інший порядок їх доведення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що за наявною у матеріалах справи копією листа начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» полковника внутрішньої служби Атаманюка В.Б. від 06 травня 2020 року № 2/3/5-1931 зазначено, що адвокатом Галкіною Я.Г. здійснювались відвідування засудженого ОСОБА_1 під час перебування останнього в ДУ «Київський слідчий ізолятор» у наступні дати: 30 січня 2019 року, 01 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року і 18 лютого 2019 року, тривалість відвідувань не зазначена. Проте, відсутні дані про присутність під час зустрічей ОСОБА_1 із захисником ОСОБА_2 працівників ДУ «Київський слідчий ізолятор», зокрема і свідка начальника сектора МРБ ДУ «Київський слідчий ізолятор» Першина О.В., а також відсутня інформація про передачу будь-яких речей чи предметів під час їхніх зустрічей (т. 1 а.с. 52, 53-60).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду не спростовують, тому у задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Доводи апелянта цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 липня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова