Справа № 423/3370/20
Провадження № 22-ц/810/593/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач Державне підприємство «Первомайськвугілля»

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Первомайськвугілля»,

на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 19 квітня 2021 року, ухваленого Попаснянським районним судом Луганської області у складі: судді Лизенко І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі відокремленого підрозділу шахта «Гірська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який згодом уточнив та який мотивував тим, що 28 лютого 2020 року позивач, згідно наказу №16-к/к Міністерства енергетики України був призначений виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Первомайськвугілля». За час його роботи на цьому підприємстві, у зв`язку з тим, що заробітна плата виплачувалася несвоєчасно, у підприємства перед позивачем утворилася заборгованість по заробітної платі.

Згідно наказу Міністерства енергетики України № 103-к/к від 21.09.2020 року повноваження позивача були припинені з 21.09.2020 року, і він був звільнений з роботи відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з припиненням повноважень.

Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.

Розрахунок з позивачем проведений не був з посиланням відповідача на відсутність грошових коштів.

Заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платні, на час його звільнення складала 264311,30 грн, що змусило позивача на початку грудня 2020 року звернутися до суду з позовом про стягнення невиплаченої йому заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку.

21 грудня 2020 року відповідач виплатив позивачу вказану заборгованість із заробітної плати.

18 січня 2021 року відповідач виплатив компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за серпень та вересень 2020 року, яку також мав виплатити при звільненні, внаслідок чого остаточний розрахунок проведено із позивачем ОСОБА_1 18.01.2021.

Посилаючись на порушення відповідачем строку розрахунку при звільненні та як на правову підставу своїх вимог на ст. 117 КЗпП України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 98476 грн (1230,95 грн /розмір середньоденної заробітної плати/ х 80 /кількість робочих днів затримки розрахунку на 18.01.2021 року/ = 98476 грн).

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що позивач не має морального права на стягнення цих виплат, оскільки з його неефективної діяльності як керівника підприємства виникла заборгованість. Але, якщо суд дійде висновку про необхідність задоволення позовних вимог, відповідач вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку та визначити його у розмірі 21287,82 грн.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 19 квітня 2021 року позов представника позивача Солодкого Володимира Івановича, який діє на підставі довіреності від 03.12.2020 в інтересах ОСОБА_1 , до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі відокремленого підрозділу шахта «Гірська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 98476 грн, з урахуванням утримання податків й інших обов`язкових платежів. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач Державне підприємство «Первомайськвугілля» вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги та безпідставно відкинув той факт, що позивачем по справі є колишній керівник ДП «Первомайськвугілля», який мав нести відповідальність за невиплату заробітної плати в силу умов Статуту підприємства, і внаслідок незабезпечення його ефективної діяльності як керівника виникла заборгованість; звернення позивача до суду мало місце через тривалий час після звільнення; в тексті рішення суду вказані обставини, які не мають стосунку до розглядуваної справи; відповідачем до початку судового розгляду було сплачено заборгованість із заробітної плати у повному обсязі, а позивачем доказів майнових втрат не доведено; судом не взято до уваги висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15-ц), про врахування принципів розумності, справедливості та пропорційності і можливості зменшення передбаченого ст. 117 КЗпП України відшкодування і яке, за підрахунками скаржника, має становити 26444,50 грн; остаточний розрахунок з позивачем проведено 21.12.2020, а не 18.01.2021, коли підприємством було виплачено компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати, як помилково встановив суд, оскільки ця сума відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат і не є заробітною платою.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Попаснянського районного суду від 19 квітня 2021 року - без змін. Зокрема, посилається на обов`язок роботодавця виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату разом з виплатою її заборгованості, що свідчить про повний розрахунок із позивачем лише 18.01.2021; оскільки позивача було звільнено наказом Міністерства енергетики України від 21.09.2020, він ніяк не міг організувати та проконтролювати проведення із ним розрахунку; системний аналіз міжнародних нормативних актів, конституції України, законів, норм КЗпП України свідчить про те, що Україна урегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна та у повному обсязі виплата є реальною, оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення, і оскільки законодавець не обмежив право працівника будь-яким часом для звернення за стягненням належної йому заробітної плати, то безпідставні посилання відповідача на недобросовісність поведінки позивача; законодавець у статті 117 КЗпП встановив як підставу для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку - якщо спір вирішено на користь працівника частково, а позиція відповідача про застосування до спірних правовідносин висновків ВП ВС у справі №761/9584/15-ц та зменшення розміру відшкодування з одночасною вимогою про відмову у задоволенні позову є незрозумілою.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 98476 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100 = 210200 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено та ніким із учасників справи не оспорюються обставини того, що згідно наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України №16-к/к від 28.02.2020 про призначення виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Первомайськвугілля» ОСОБА_1 з 28 лютого 2020 року призначено виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Первомайськвугілля» за його згодою, на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку (а.с. 7).

З наказу Міністерства енергетики України №103-к/к від 21.09.2020 про припинення повноважень ОСОБА_1 вбачається, що повноваження ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Первомайськвугілля», 21 вересня 2020 року припинені відповідно до п. 5 ст. 41 КЗпП України (а.с. 8).

З довідки ДП «Первомайськвугілля» №17 від 03.12.2020 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював на посаді в.о.генерального директора та його заборгованість по заробітній платі станом на 03.12.2020 складає 264311,30 грн (серпень 2020-18770,63 грн, вересень 2020 - 245540,67 грн) (а.с. 9), яку відповідач виплатив позивачу 21.12.2020.

З довідки ДП «Первомайськвугілля» №16 від 03.12.2020 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював на посаді в.о. генерального директора та його середній заробіток складає 26465,48 грн, середньоденний середній заробіток складає 1230,95 грн (а.с. 10).

ОСОБА_1 18.01.2021 було проведено зарахування за грудень 2020 ДП «Первомайськвугілля» у розмірі 4 540,87 грн, що підтверджується копією зведеної відомості для зарахування на картрахунки і яку сторони погодили як компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» (а.с. 42).

Відповідно до виписки з карткового рахунку за період з 18.01.2021 по 19.01.2021, ОСОБА_1 було проведено виплату грошових сум в розмірі 10 802,39 грн (а.с. 43).

Переглядаючи рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

По справі не вбачається спору щодо розміру невиплаченої позивачу станом на час звільнення суми заборгованості по заробітній платі.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів вважає правильним розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за 80 робочих днів і правильне врахування часу затримки розрахунку як з наступного дня за звільненням - 22.09.2020 - до 18.01.2021 року, коли позивачу було виплачено компенсацію за час затримки розрахунку.

Вказана компенсація у відповідності до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» мала бути виплачена у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тому період затримки визначений позивачем вірно і становить 80 робочих днів або 120 календарних днів.

Проте, наведені висновки, зроблені Великою Палатою Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), які з огляду на вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України суд має враховувати для застосування відповідної норми права до спірних правовідносин, дають підстави для висновку про обгрунтованість доводів апеляційної скарги в частині неврахування судом під час задоволення позову у повному обсязі обставин справи та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 98476,00 грн.

У вказаній справі вбачається, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги та вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у розмірі 26444,50 грн (з урахуванням податків та обовязкових платежів).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20).

Тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України підлягають задоволенню частково на суму 26465,48 грн, що відповідає середньому заробітку позивача (а.с. 10).

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 як керівник підприємства повинен був сам собі виплатити всі платежі, не заслуговує на увагу, оскільки проводилося його звільнення, тому саме на ДП «Первомайськвугілля» було покладено обов`язок щодо розрахунку з ним. А керівник підприємства діє не від власного імені, а від імені роботодавця.

Довід скарги про поведінку позивача, який звернувся до суду із теперішнім позовом через тривалий час після звільнення, не відповідає матеріалам справи, з яких вбачається звернення ОСОБА_1 до суду 09.12.2020 після його звільнення 21.09.2020.

Так само і посилання в скарзі на зазначення в тексті рішення суду обставин, які не мають стосунку до розглядуваної справи, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують обов`язок відповідача нести передбачену ст. 117 КЗпП України відповідальність за порушення строків розрахунку із звільненим працівником.

Як помилковими є і посилання скаржника на те, що виплачена позивачу 18.01.2021 сума компенсації не є заробітною платою, тому її виплата не впливає на строк затримки розрахунку, оскільки законодавець пов`язує відповідальність роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку не із затримкою виплати заробітної плати, а із затримкою розрахунку при звільненні і невиплатою всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації (ст. 116 КЗпП України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або часткового і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Тому, діючи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково та стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 26465,50 грн.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за подання позову було сплачено 840,80 грн, у той час, коли до сплати належало 1% ціни позову, що з урахуванням збільшених позовних вимог становить 984,76 грн; за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 1261,20 грн, а належало до сплати 1477,14 грн, що становить 150% від розміру судового збору за подання позову; позовні вимоги задоволено на 26,87%.

Тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача до стягнення належить 264,60 грн (1 інстанція), з позивача на користь відповідача - 396,20 грн (П інстанція), а з урахуванням взаємозаліку - з позивача на користь відповідача стягненню підлягає 132,30 грн.

Також з позивача на користь держави до сплати належить 143,96 грн судового збору за подання позову, з відповідча на користь держави до сплати належить 215,90 грн за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Первомайськвугілля» задовольнити частково.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 19 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі відокремленого підрозділу шахта «Гірська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» (адреса: 93292, Луганська область, Попаснянський район, м. Гірське, вул. І. Данькова, буд. 21, код ЄДРПОУ 32320594)на користь ОСОБА_1 (який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 26465,50 грн (з урахуванням зборів та обов`язкових платежів).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Первомайськвугілля» судовий збір 132,30 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на користь держави 215,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 143,96 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Дата складення повного тексту постанови 05 жовтня 2021 року.

Судді: