Справі № 418/856/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2021 р. Міловський районний суд Луганської області

у складі: головуючого-судді Чехова С.І.

за участю секретаря Кірічевої К.В.

представників відповідача Бурданова М.П.

Захарової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Мілове цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до в.о. начальника віпс (тип А) ВПС «Мілове» ім. Віктора Банних капітана Франчук Тетяни Анатоліївни, Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганської області про відшкодування моральної шкоди заподіяної особі незаконними рішеннями органу державної влади, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась позивач ОСОБА_3 з позовною заявою у якій просить стягнути з Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України моральної шкоди завданої внаслідок незаконного притягнення її до адміністративної відповідальності яка складане 10000 гривень.

Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 04 листопада 2020 року виконуючий обов`язки начальника віпс (тип А) ВПС «Мілове» імені Віктора Банних капітаном Франчук Т.А. (старший прикордонних нарядів ППр «Мілове») відносно неї винесена постанова про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення №134232. Відповідно винесеної постанови її визнано винною у здійсненні правопорушення передбаченого Відповідач у своєї постанові вказав, що 04 листопада 2020 року о 11 годині під час прикордонного контролю прикордонним нарядом «Перевірка документів» у міждержавному пункті пропуску через державний кордон України «Мілове» шляхом опитування її було встановлено, що 03.11.2020 року о 15 годині в населеному пункті Ізварине в напрямку в напрямку населеного пункту Ізваріне тимчасово окупована територія-населений пункт Донецьк Російська Федерація вона здійснила виїзд з тимчасово окупованої території України до Російської Федерації, чим порушила п.3 «Порядку в`їзду осіб,переміщення товарів на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб,переміщення товарів з таких територій» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 року №815 внаслідок чого вчинила адміністративне правопорушення передбаченого ч.1ст.204-2 КУпАП. 09 листопада 2020 року нею до Міловського районного суду Луганської області подано позовну заяву про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі.09 листопада 2020 року ухвалою Міловського районного суду Луганської області прийнято до розгляду її позовну заяву, відкрито провадження №418/4090/20 та призначено адміністративну справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19 листопада 2020 року о 15 годині 30 хвилин у приміщенні Міловського районного суду Луганської області. Згідно ухвали суду про відкриття провадження по справі вона приїхала з місця свого проживання до Міловського районного суду Луганської області, але судового засідання не відбулося у зв`язку з неявкою відповідача. Розгляд справи перенесено на іншу дату.01 грудня 2020 року ухвалою Міловського районного суду було залучено другого відповідача та призначено дату наступного судового засідання на 17 грудня 2020 року о 15 годині 30 хвилин у приміщенні Міловського районного суду Луганської області. На зазначену дату розгляд справи не відбувся. 29 грудня 2020 року Міловським районним судом Луганської області прийнято рішення про відмову у задоволенні її позовних вимог. 06 січня 2021 року нею подана апеляційна скарга на рішення Міловського районного суду Луганської області. 28 січня 2021 року ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 04 лютого 2021 року. 16 лютого 2021 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду її апеляційну скаргу було задоволено, рішення Міловського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року скасовано, дії посадової особи яка склала постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності визнано протиправною та саму постанову скасовано а справу закрито. Вона вважає, що відповідачем її було завдано моральну шкоду, яка полягає в приниженні її через незаконне звинувачення в скоєнні адміністративного правопорушення, незаконного притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. чим було порушено нормальний спосіб життя. Оскільки вона була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх порушених прав, збирати докази, звертатися за правовою допомогою, робити додаткові зусилля для пошуку коштів щоб сплатити двічі судовий збір за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги. Їздити на судові засідання, які ще й декілька разів переносилися, постійно переживати за результати розгляду її позовної заяви а потім апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явилась, однак повідомила суд про можливість розгляду справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує цілком.

Відповідач Франчук Т.А. до судового засідання не з`явилась , однак повідомила суд про можливість розгляду справи за її відсутністю позовні вимоги не визнала просила у їх задоволенні відмовити.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач Франчук Т.А. послалась на зміст Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.19955 року №4 п.2 у якому роз`яснюється розгляд настання право на відшкодування безпосередньо передбачено нормами конституції або випливає з її положень,у випадках передбачених ст.ст.7,440-1 ЦК Української РСР та іншими законодавствами,які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів,що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Послалась на п.3 у якому роз`яснюється розуміння під моральною шкодою в наслідок моральних та фізичних страждань або негативних явищ,заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльність інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності,престижу або ділової репутації,моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні прав власності (в тому числі інтелектуальної)прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Послалась на п.4 у якому роз`яснюється написання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди де повинно бути зазначено в чому полягає шкода. Якими не правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У висновку було вказано, що позивач посилається лише на відповідні рішення суду щодо оскарження постанови, та на обставини, які виникають при участі у розгляді судових справ, видаючи це за додаткові обставини. Розмір шкоди жодним чином не підтверджується будь якими доказами.

Представники відповідача Бурданов М.П. та Захарова Ю.О. у судовому засідання позовні вимоги не визнали просили відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог.

Начальником 3-го прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Юрій Петрів надав особисто відзив на позовну заяву у якій просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог позивачу. У відзиві сторона послалась на ст.6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» з якої слід, що Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення. Також мається посилка на ст.10 цього ж Закону у якої визначена завдання прикордонної служби щодо забезпечення недоторканності державного кордону України. Посилка на Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України затвердженого наказом МВС України 30.11.2018 №971 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2018 року за №1468/32920 де визначено призначення, основні завдання, повноваження, організацію управління, взаємодію і забезпечення діяльності органу охорони державного кордону Державної прикордонної служби України. Далі згідно ст.23 ЦК України ним було визначено право особи на відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок порушення її прав. У своєму відзиві начальник 3-го прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Юрій Петрів повідомив, що ніякої моральної шкоди поливачу не було завдано оскільки постановою про накладання адміністративного стягнення №134232 від 04.11.2020 її було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1ст.204-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 гривень а не у вигляді арешту або виправних робіт. Тобто незаконного накладання адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт виконуючим обов`язки начальника віпс (типА) ВПС «Мілове» імені Віктора Банних капітаном Франчук Т.А. не здійснювала. Оговорюючи нормативно обґрунтування позивача на ст.1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» було вказано, що ВПС «Мілове» імені Віктора Банних не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність і позивач була притягнута до адміністративної відповідальності в.о. начальника віпс(типА) ВПС «Мілове» імені Віктора Банних Франчук Т.А. яка виконувала обов`язки в прикордонному наряді-старший зміни прикордонних нарядів в ППр «Мілове» і вона не здійснювала оперативно-розшукову діяльність. З таких підстав вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 гривень з 3-го прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса є безпідставною.

Представник відповідача від Державної казначейської служби України в Луганській області до судового засідання не з`явився однак був належно повідомлений про час, місце розгляду справи. З поштового повідомлення слід, що повістка була вручена 19.08.2021 отримала її за довіреністю Устіменко Л.Є..

Вислухавши відповідачів, дослідивши матеріали справи у повному об`ємі, слід прийти до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог, з таких підстав:

Як слід з копії паспорту позивача вона є громадянкою України. (а.с.4)

Згідно довідки від 23.05.2019 №919- яка видана управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради позивач є внутрішньо переміщеною особою(а.с.5)

Як слід з копії постанови про накладання адміністративного стягнення №134232 від 04 листопада 2020 року на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 1700 гривень в.о. начальника віпс (типА) ВПС «Мілове» імені Віктора Банних капітаном Франчук Т.А.. (а.с.6)

З копії рішення Міловського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року слід, що у задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_3 у скасуванні постанови про адміністративне стягнення від 04 листопада 2020 року про притягнення її до адміністративної відповідальності та накладання штрафу у сумі 1700 гривень та закриття провадження по справі було відмовлено. (а.с.7-8)

З копії постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року рішення Міловського районного суду Луганської області було скасовано, позовні вимоги позивача ОСОБА_3 було задоволено постанову про накладання на неї адміністративного стягнення у сумі 1700 гривень було визнано протиправною скасовано, справу закрито.(а.с.9-11)

Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу.

Відповідно до ст.33 Закону україни «Про Державну прикордонну службу України» слід, що військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України самостійно приймають рішення в межах своїх повноважень, керуючись Конституцією і законами України, іншими нормативно-правовими актами та наказами прямих начальників. Наказ, який є явно злочинним, виконанню не підлягає. Посадові особи, які віддали такий наказ, несуть відповідальність і відшкодовують заподіяну внаслідок його виконання шкоду згідно із законом. За протиправні дії чи бездіяльність військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України несуть відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України, які виконують свої обов`язки відповідно до наданих цим Законом повноважень, не несуть відповідальності за заподіяну не з їх вини іншим особам майнову шкоду. Така шкода у разі недоведення вини цих осіб компенсується відповідно до законів за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Тобто притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків.

Разом з тим, пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

За змістом пунктів 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на яку посилаються позивачі в позові.

Верховний суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц і № 520/3307/16-ц, виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалості їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважає необхідним зменшити розмір заявленої позивачем моральної шкоди та вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування з відповідача в сумі 5000 грн. на користь позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 1-14, 76-81, 141, 209-211, 213, 216, 221, 228, 229, 235, 240-242, 258, 259,263-265,268,354,355 ЦПК України, 23, 1166, 1167, 1174 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути з держави через Державну казначейську службу України в Луганській області за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 5000 ( п`ять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи також через Міловський районний суд Луганської області.

Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2021 року.

Суддя: С.І. Чехов