БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/510/2021
Провадження № 2-о/497/32/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Ковтун О.І.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою (а.с.1-4), якою просить постановити рішення, яким встановити факт її, позивача факт постійного проживання на території України з 18.01.1988 року по 18.05.1992 року.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона, позивач проживає з 18.01.1988 року по теперішній час на території України, а саме: у 1988 року вона, позивач проживала в м. Болград і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 1989 року фактично проживала проживала за адресою: АДРЕСА_2 , хоча зареєстрованою значилася в м.Болград.

16 травня 1992 року, вона, позивач знялася з реєстрації в м. Болград і зареєструвалася в с.Каракурт, Болградського району Одеської області.

Однак у будинковій книзі на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 були внесені виправлення, що не дає можливості встановити дату зняття з реєстрації. Інших документів в яких було б зазначено коли була скасована реєстрація в м.Болград не збереглося.

Починаючи з вересня 1989 року по листопад 1992 року, вона заявниця працювала в колгоспі імені Леніна, який був реорганізований в КСП "Жовтневе".

Наразі, донька заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 має намір отримати громадянство України, втім їй було відмовлено, оскільки на підтвердження постійного місця реєстрації матері було надано будинкову книгу на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в якій було здійснено виправлення дати зняття з реєстрації, та не можливо встановити її.

Зазначене стало приводом для звернення до суду.

Заявниця ОСОБА_1 підтримала свої вимоги за даною заявою, наполягала на задоволенні, просила врахувати її доводи, викладені в заяві. Крім того, просила судовий розгляд провести у її відсутність (а.с.44).

Заінтересована особа ОСОБА_2 , до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.33). Подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечень щодо встановлення юридичного факту не має. Заява посвідчена старостою виконкому Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрована в реєстрі за № 4-39 (а.с.51).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, які є в матеріалах справи, доводи викладені в заяві, суд вважає, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою і підлягає задоволенню за таких підстав.

Конституція України гарантує право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

З точки зору права всі життєві факти, які так чи інакше зачіпають суспільні відносини поділяються на юридично значимі та юридично байдужі, з якими право не зв`язує будь-яких юридичних наслідків.

Таким чином, не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами не самі по собі чи в силу будь-яких особливих властивостей, а в результаті визнання їх такими державою та закріплення у законі.

Відповідно до п. 5 ч.2 ст.293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 рок, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом, що відповідає положенням ст. 14 ЦПК України. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Судовим розглядом встановлено наступне:

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Аріонешти Дондюшанського району Республіки Молдова, є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Болградським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.6-8).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 29 січня 2019 року Службою цивільного стану м.Дондюшень, від народження заявниця мала ім`я ОСОБА_3 (а.с.9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 році у заявниці народилася донька ОСОБА_2 , батьками зазначено: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про що складено запис акту про народження №4 від 09.06.1977 рок Городищенською сільською радою Дондюшанського району, та видано свідоцтво про народження НОМЕР_3 (а.с.13-14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у заявниці народився син ОСОБА_5 , реєстрація народження здійснена Жовтневою сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис №33 від 22.07.1992 року. Місце народження: с.Жовтневе, Болградський район, Одеська область (а.с.15).

22 липня 1992 році заявниця уклала шлюб з ОСОБА_6 , та змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». Реєстрація шлюбу здійснена Жовтневою сільською радою болградського району Одеської області (а.с.11-12).

Зазначене свідчить, що станом на час народження сина і реєстрації його народження заявниця з сім`єю проживала в с.Жовтневе Болградського району Одеської області

Згідно довідки Василівської сільської ради Болградського району Одеської області від 16.03.2021 року за №157 вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 станом на 14 квітня 1991 року відносилось до суспільної групи «колгоспний двір». Членами двору були: голова двору - ОСОБА_6 , 1954 року народження, дружина - ОСОБА_1 , 1960 року народження, донька - ОСОБА_2 , 1977 року народження.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).

Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

В силу зазначених вимог, усі члени колгоспного двору: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору, тобто кожному належить по 1/3 частці.

З дослідженої трудової книжки серії НОМЕР_4 вбачається, що заявниця ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_8 ) розпочала свою трудову діяльність 16.10.1985 році на Дондюшанському хлібокомбінаті робітницею в цеху безалкогольних напоїв.

З 24 березня 1988 року почала працювати на території України, а саме була прийнята на роботу прибиральницею в Болградський комбінат громадського харчування. 11.09.1989 році була прийнята в члени колгоспу імені «Леніна», потім в зв`язку з реорганізацією колгоспу була прийнята шляхом переведення 14.11.1992 року в члени КСП «Жовтневе», де працювала до 14.04.2003 року (а.с.17-20).

Архівною довідкою Відділу «Об`єднаного трудового архіву територіальних громад Болградського району» від 01.03.2021 року за №218/05-23 також підтверджується трудовий стаж заявниці протягом 1989-1992 року в колгоспі імені «Леніна» (КСП/СВК «Жовтневе») (а.с.21, 22).

Згідно копій наданих будинкових книг підтверджується, що заявниця:

- з 18.01.1988 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . В цій же графі є штамп про зняття з реєстрації в якому виправлення дата зняття з реєстрації «16 травня», «рік» - виправлено» (а.с.26);

- з 18 травня 1992 року зареєстрована за адресою:: АДРЕСА_2 . А також є посилання на те, що працює поваром в колгоспі імені Леніна (а.с.19).

Саме, відомості занесені в Домову книгу сільської ради щодо реєстрації і зняття з реєстрації мешканців села, є тим належним і допустимим доказом, що підтверджує реєстрацію особи за вказаною адресою.

Мешканці села Каракурт Болградського району Одеської області:

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

заявою, посвідченою Василівською сільською радою Болградського району Одеської області від 18.03.2021 року, зареєстрованою в реєстрі за №4-24, підтверджують, що ОСОБА_1 , 19 березня 1969 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 з серпня 1989 року по теперішній час (а.с.27).

При вирішенні даної справи про встановлення факту, що має юридичне значення, постійного або безперервного проживання на території України суд керується Законом від 18 січня 2001 р. №2235-III «Про громадянство України» та Указом Президента України від 27 березня 2001 р. №215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Статтею 4 Конституції України передбачено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до пункту 26 статті 106 Основного Закону Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.

Закон України «Про громадянство» з наступними змінами, відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Згідно статті цього ж Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Умовами прийняття до громадянства України є:

1) визнання і дотримання Конституції України та законів України;

2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Стаття 1 цього Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»:

- безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів;

- проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 р. відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачене.

Донька заявниці ОСОБА_12 зверталася з заявою до Болградського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області з питання отримання громадянства України, на що отримала відповідь 27.02.2019 року за №5129-720, якою їй роз`яснено про необхідність звернення до суду з заявою про підтвердження факту постійного проживання її матері на території України (а.с.28-29).

А тому, факт про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки дає можливість на вчинення правових дій її рідною донькою, які тягнуть за собою юридичні наслідки.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку.

Зокрема, за ч.ч.1, 7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов`язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Приймаючи до уваги те, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявниці юридичне значення та необхідне для отримання паспорту громадянки України її донькою, враховуючі наявність доказів на підтвердження постійного проживання на території України, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 95, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 293, 294, 315, 316, 319, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України - задовольнити.

Вважати встановленим факт постійного та безперервного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Аріонешти, Дондюшанського району Республіки Молдова на території України 18 січня 1988 року та по теперішній час, в тому числі на момент проголошення незалежності України: 24 серпня 1991 року і 13 листопада 1991 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя ____________ С.В.Кодінцева