Справа № 344/6754/20
Провадження № 22-ц/4808/558/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю представників: ОСОБА_1 адвоката Боднара Н.Я;

ОСОБА_2 адвоката Петришина С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ТОВ «Франківськміськбуд» про скасування реєстраційного запису про право власності, визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді Домбровської Г. В.у м.Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ТОВ «Франківськміськбуд» про скасування реєстраційного запису про право власності, визнання права власності на квартиру.

Позовна заява з врахуванням уточнень мотивована тим, що 16 березня 2012 року між ТОВ «Франківськміськбуд», як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу №Ф/Н150-31 майнових прав на нерухоме майно. Згідно п.1.2 даного договору об`єктом нерухомого майна є майнові права на трикімнатну квартиру за проектним номером АДРЕСА_1 . 04.07.2014 року між ОСОБА_5 , ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу №Ф/Н150-31 від 16 березня 2012 року, згідно якого останній набув майнові права вимоги на вказану квартиру. На виконання умов договору про відступлення права вимоги від 04.07.2014 року він повністю виконав узяті на себе зобов`язання по договору №Ф/Н150-31 від 16.03.2012 року та сплатив вартість квартири за проектним номером АДРЕСА_2 . Продавець претензій до покупця не має, що підтверджується довідкою виданою ТОВ «Франківськміськбуд». Таким чином, реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_5 є незаконною та порушує його права. Просив скасувати реєстраційний запис про право власності за номер 17242683 від 01.11.2016 року у Єдиному Державному реєстрі речових прав та їх обтяження на квартиру трикімнатну, загальною площею 82,3 кв.м. житловою: 44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , який здійснений за ОСОБА_5 ; визнати за ним право власності на квартиру трикімнатну, загальною площею 82,3 кв.м. житловою: 44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Скасовано реєстраційний запис про право власності за номером 17242683 від 01.11.2016 року у Єдиному Державному реєстрі речових прав та їх обтяження на квартиру трикімнатну, загальною площею 82,3 кв.м. житловою: 44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , який здійснений за ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру трикімнатну, загальною площею 82,3 кв.м. житловою: 44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2895,91 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, його помилково не залучено до участі у справі. ОСОБА_5 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_2 за час перебування з ним в шлюбі 03 листопада 2016 року. Вказує, що дана квартира є спільною власністю подружжя. Ним особисто сплачено в 2016 року внески за вказану квартиру на виконання умов договору купівлі-продажу від 16 березня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Івано-Франківськміськбуд». Наданий ОСОБА_2 договір про відступлення прав вимоги від 04 липня 2014 року не є документом на підставі якого набувається право власності.

01 квітня 2021 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що первинний договір купівлі-продажу від 12 березня 2012 року майнових прав ОСОБА_5 оформлено до шлюбу з ОСОБА_1 , таким чином жодних майнових прав останнього не порушено. Крім того, в шлюбі не було сплачено спільні кошти за квартиру. Сторонами даного спору було залучено усіх належних осіб.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити цю скаргу.

Представник представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 заперечив доводи подано апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на підставі положень п.2 Договору про відступлення права вимоги від 04.07.2014 року та п.п.3.1.1 п.3.1 Договору №Ф/Н150-31 від 16.03.2012 року, ОСОБА_2 має право вимагати передачі йому у власність спірної квартири. Будь-яких належних доказів, які б спростовували вищезазначений висновок, ОСОБА_5 суду не надано. Натомість ОСОБА_5 подано до суду заяву про визнання позову, в якій вона не заперечила проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Ухвалене судом першої інстанції рішення є передчасним і погодитись з ним не можна.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 16 березня 2012 року між ТОВ «Франківськміськбуд» як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем укладено Договір купівлі-продажу №Ф/Н150-31 (а.с.8-9) (надалі також «Договір №Ф/Н150-31 від 16.03.2012 р.»).

Відповідно до п.1.1 Договору №Ф/Н150-31 від 16.03.2012 р. продавець, який виконує функції Забудовника, зобов`язується передати у власність Покупця об`єкт нерухомого майна, який буде створений (набутий) Продавцем у майбутньому, а покупець зобов`язаний прийняти цей об`єкт у відповідності до умов цього договору та оплатити його.

Згідно п. 1.2. Договору №Ф/Н150-31 від 16.03.2012 р. об`єктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на трьохкімнатну квартиру за проектним №31, на 9 поверсі, проектною площею 82,74 кв.м. житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно п. 2.3. Договору №Ф/Н150-31 від 16.03.2012 р. покупець повинен сплатити вартість квартири до 31 травня 2013 року.

Згідно Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 11 січня 2013 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини обрано « ОСОБА_8 » (а.с.35).

04.07.2014 року між ОСОБА_5 з однієї сторони (Сторона - 1), ТОВ «Франківськміськбуд» (Сторона - 3) та ОСОБА_2 (Сторона - 2) укладено договір про відступлення права вимоги по договору купівлі-продажу №Ф/Н150-31 від 16 березня 2012 року.

Згідно п. 1 даного договору про відступлення права вимоги за попереднім погодженням з Стороною 3 Сторона 1 відступає Стороні 2, а Сторона 2 приймає на себе право вимоги Сторони 1 і стає стороною (Покупцем) по Договору купівлі-продажу №Ф/Н150-31 від 16 березня 2012 на участь у будівництві між Стороною 1 та Стороною 3.

Згідно довідки, виданої ТОВ «Франківськміськбуд» ОСОБА_2 виконано узяті на себе зобов`язання по договору №Ф/Н150-31 від 16.03.2012 року та договору про відступлення права вимоги від 04.07.2014 року та повністю оплачено вартість квартири за проектним номером АДРЕСА_2 . Продавець претензій до покупця не має(а.с.11).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини другої статі 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 450/2307/15 (провадження № 61-5287св18).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений певний порядок державної реєстрація прав та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень є підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухомого майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 21 травня 2020 року ОСОБА_5 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 01 листопада 2016 року (а.с.12).

Підстава реєстрації акт приймання-передачі, витяг з переліку осіб, яким належить майнові права на об`єкт будівництва від 12 липня 2016 року.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень, є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ухвалюючи рішення про скасування державної реєстрації про право власності за номером 17242683 від 01.11.2016 року в Єдиному Державному реєстрі речових прав та їх обтяження на квартиру трикімнатну, загальною площею 82,3 кв.м. житловою: 44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , який здійснений за ОСОБА_5 , судом першої інстанції не первірено та не досліджено на підставі яких документів та вимог була проведена дана реєстрація і чи було проведене з дотриманням вимог закону.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи на час реєстрації трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 11 січня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 11 січня 2013 року.

Право власності ОСОБА_5 на квартиру зареєстровано 01 листопада 2016 року на квартиру АДРЕСА_2 , тобто в період перебування у шлюбі з ОСОБА_9 .

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За змістом частин другої та третьої ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому відповідно частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною цією статтею, суд першої інстанції згідно пункту четвертого частини першої 197 ЦПК України вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Захист прав та інтересів особи реалізують за допомогою широких процесуальних гарантій, а незалучення кого-небудь з цих осіб до розгляду справи, інтересів яких стосується цей спір, позбавляє їх можливості скористатися для захисту своїх прав та свобод процесуальними правами та гарантіями.

Отже, установивши, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції згідно пункту четвертого частини першої 197 ЦПК України не вирішив питання про залученння до розгляду справи співвідповідача ОСОБА_1 як одного з подружжя.

Викладене свідчить, що при вирішені даного спору суд першої інстанції, у порушення вимог пункту четвертого частини першої 197 ЦПК України, частини першої статті 201 ЦПК України, ст.51 ЦПК України не з`ясував всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується даний спір, та не вирішив питання з колом осіб, які повинні приймати участь в розгляді даної справи.

Статтею 367 ЦПК України процесуально визначено межі розгляду справ в апеляційній інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, не має процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені місцевим судом та притягнути до участі у розгляді справи як співвідповідача ОСОБА_1 як одного з подружжя.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити постанову про відмову в позові.

Відмовляючи в позові з зазначених підстав, колегія суддів не дає оцінки обґрунтованості позову, оскільки відповідно до вимог ст. ст. 42, 51, 263, 264 ЦПК України суд може це зробити під час розгляду справи з участю всіх належних відповідачів.

За змістом п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Установивши, що суд першої інстанції своїм рішенням вирішив питання про права та обов`язки особи ОСОБА_1 , що не був залучений до участі у справі, на підставі пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України слід скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, підлягає стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4343 (чотири тисячі триста сорок три) 90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ТОВ «Франківськміськбуд» про скасування реєстраційного запису про право власності та визнання права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 82,3 кв.м. житловою: 44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4343 (чотири тисячі триста сорок три) 90 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 21 квітня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський