Номер провадження: 22-ц/813/6250/21
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27 листопада 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просив: розірвати договір про зміну набувача в договорі довічного утримання (догляду), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 20 січня 2011 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. та зареєстрований за № 5-41; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_2 посилався на те, що він та ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання від 23 грудня 2010 року, згідно з якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 належну йому квартиру, а ОСОБА_3 зобов`язався забезпечувати ОСОБА_2 утриманням довічно на умовах цього договору.

20 січня 2011 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про зміну набувача в договорі довічного утримання.

Відповідно до п. 7 зазначеного договору, набувач зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_2 , при цьому сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 550 грн. на місяць, які будуть надаватися ОСОБА_2 щомісячно.

Крім того, позивач зазначив, що набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги. Вказував, що Відповідач не сплачував в повному розмірі зазначені кошти, а також не проводив індексацію суми грошового утримання.

Оскільки ОСОБА_1 не виконувала належним чином умови договору, позивач звернувся до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності задоволено.

Розірвано договір про зміну набувача в договорі довічного утримання (догляду), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 20 січня 2011 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. та зареєстрований за № 5-41.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач не систематично не сплачував у строк, передбачений договором, щомісячну сплату позивачеві та оплату за комунальні послуги. Також, відповідач не провадив у строк індексацію сум, які підлягають сплаті.

Коротний зміст вимог апеляційної скарги

«20» січня 2021 року до Одеського апеляційного суду звернулась ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на вказане рішення суду.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи

Апелянт вважає рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права з огляду на наступне.

Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено той факт, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо розірвання договору довічного утримання вже були предметом судового розгляду, багато фактів та здійснення дій вже досліджувались у суді, в тому числі і питання нібито неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеним із позивачем договором довічного утримання.

Апелянт зазначає, що лише після вступу до шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 у 2013 році спілкування з позивачем погіршилось.

ОСОБА_1 зазначає, що сумлінно виконує умови укладеного договору довічного утримання та взяті на себе зобов`язання.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 вказуючи про систематичне невиконання з боку апелянта своїх зобов`язань за укладеним договором довічного утримання не надає будь-яких належних та допустимих доказів зазначеного.

Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивачем не заперечуються та підтверджується наданими доказами, що кожен місяць вже протягом 10 років апелянт сумлінно та в погодженому розмірі, без будь-яких порушень та прострочень перераховує плату на утримання, погоджену в договорі та плату усереднену за споживання комунальних послуг.

Зазначає, що всі оплати навіть в той час, коли згідно рішення 04.11.2015 року Апеляційним судом Одеської області рішення про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року, спірний договір довічного утримання був визнаний недійсним і право власності на квартиру знову було визнано за ОСОБА_2 , а позивач 30.12.2015 року подарував її ОСОБА_5 , яка є онукою його теперішньої дружини.

Вказує, що право власності на спірне майно апелянт змогла повернути лише 27.02.2019 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.08.2017 року в справі № 520/7751/16-ц, яке набрало чинності 21.08.2018 року, визнавши договір дарування квартири від 30.12.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 недійсним.

Також ОСОБА_1 зазначає, що сплачує щомісяця на рахунок позивача середньомісячну вартість комунальних послуг, оскільки ОСОБА_2 не надає показань лічильників, що саме позивачем не заперечувалось.

Щодо доводів позивача про те, що ОСОБА_1 не провадила у строк індексацію сум, які підлягають сплаті, апелянт вказує, що лише 06.11.2019 року нею була отримана вимога позивача щодо проведення індексації, на яку була надана відповідь 05.12.2019 року, та яку позивачем було отримано 11.12.2019 року, в якій було зазначено, що відповідачка не відмовляється від сплати суми щомісячного грошового утримання, п. 7 Договору, з урахуванням індексації з дати отримання вимоги позивача.

Сплату грошового утримання ОСОБА_2 , починаючи з листопада 2019 року по сьогодення здійснюється з врахуванням щомісячного індексу інфляції, оскільки саме у листопаді 2019 року апелянтом було отримано відповідно вимогу.

ОСОБА_1 зазначає, що в матеріалах справи міститься баланс абонента ОСОБА_2 , особистий рахунок НОМЕР_1 сплата за електричну енергію, з якого вбачається, що позивачем в період з 2017 по 2019 року сплачено за електричну енергію суму в розмірі 836,48 грн. Зазначена інформація не відповідає даним, що заявляються позивачем.

Також, відповідно до наданого Реєстру нарахувань та оплат по абоненту за особовим рахунком НОМЕР_2 ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , станом на 17.10.2019 року, сплачено за теплопостачання та гарячу воду в період 2018-2019 року 1088,06 грн. (остаток чи заборгованість відсутня). Апелянт звертає увагу суду на те, що вказані позивачем у витратах комунальні послуги за 2017 р, 2018 р., 2009 р., то зазначена загальна сума - 9205,06 грн, тобто в 9 разів більше фактично сплаченої.

Щодо витрат за газопостачання: відповідно до довідки ТОВ «Одесагаз-постачання» № 10.0-02/3723 від 24.10.2019 року, в період 2017 2019 рр. позивачем сплачено суму в розмірі 456,40 грн, в той час як позивачем зазначена загальна сума - 912,8 грн, тобто в 2 рази більша фактичної.

З приводу заявлених вимог про компенсацію витрат за послуги кабельного телебачення, апелянт зазначає, що оскільки ОСОБА_6 не ставить до відома з ким і коли він уклав договори надання послуг кабельного телебачення, апелянтові не було відомо про надання таких послуг позивачу, оскільки з дати укладення договору довічного утримання та до 2017 року, кабельне телебачення не проведено у квартиру АДРЕСА_1 .

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що з боку позивач вже багато років здійснюється тривале порушення договору довічного утримання, а саме, дозволяючи проживати в спірній квартирі своїй жінці та її онучці ОСОБА_6 порушує умови укладеного договору довічного утримання, а саме п. 11 договору, відповідно якого позивач не має право вселяти у квартиру інших осіб.

З огляду на зазначене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 вважає, що зазначені позивачем порушення з боку апелянта договору, які можуть тягнути за собою розірвання договору довічного утримання безпідставні та не відповідають дійсності.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.01.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 року було залишено без руху, повідомлено апелянта про необхідність виправити недоліки апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Роз`яснено апелянту, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк, суддею буде прийняте процесуальне рішення передбачене ст. 357 ЦПК України.

06 квітня 2021 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Фатєєвою Іриною Василівною подано заяву, якою усунуто недоліки зазначені у вищевказаній ухвалі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності.

Ухвалою від 08.04.2021 року колегією суддів Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах: Князюка О.В., Заїкіна А.П., Погорєлової С.О. справу призначено до розгляду на 02 вересня 2021 року на 12 год 00 хв.

02 вересня 2021 року в судове засідання з`явилися представник позивача адвокат Непомнющий М.М., заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Також до суду з`явилися, відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ватєєва І.В., апеляційну скаргу підтримували, просили суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання від 23 грудня 2010 року, згідно з якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 належну йому квартиру, а ОСОБА_3 зобов`язався забезпечувати ОСОБА_2 утриманням довічно на умовах цього договору.

20 січня 2011 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про зміну набувача в договорі довічного утримання.

Відповідно до п. 7 зазначеного договору, набувач зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_2 , при цьому сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 550 грн. на місяць, які будуть надаватися ОСОБА_2 щомісячно.

Крім того, набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги.

Згідно п. 9 договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 35 000 гривень, які відчужувач отримає повністю від набувача до підписанні цього договору.

У п. 10 договору відчужувач ОСОБА_2 засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

20 січня 2011 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали та нотаріально посвідчили договір про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого домовились провести заміну набувача з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , а також внести зміни та доповнення до договору довічного утримання (догляду), посвідченого Лангольф Ю.Д., державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 23 грудня 2010 року за реєстром № 5-1949.

ОСОБА_3 до внесення змін до договору та ОСОБА_1 після внесення змін, щомісячно перераховували на рахунок ОСОБА_2 550 грн та сумлінно оплачували комунальні послуги, які надавалися та надаються ОСОБА_2 за його проживання у спірній квартирі.

Під час розгляду судом справи ОСОБА_1 продовжувала належним чином виконувати договір, а ОСОБА_2 приймати таке виконання.

За встановлених обставин справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року у справі № 947/29138/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору зміни набувача в договорі утримання.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсним договір довічного утримання від 23 грудня 2010 року, визнано недійсним договір про зміну набувача у договорі довічного утримання від 20 січня 2011 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року у вищевказані справі № 947/29138/19 касаційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року скасовано, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року залишено в силі.

Ухвалою Верховного суду України від 16 листопада 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю. Д., про визнання недійсними договору довічного утримання та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, визнання права власності на квартиру за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року відмовлено.

Після ухвалення 04 листопада 2015 року Апеляційним судом Одеської області рішення про скасування вищевказаного рішення суду першої інстанції від 26 червня 2015 року про визнання недійсним спірного договору та визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , останній, 30 грудня 2015 року подарував квартиру ОСОБА_5 , а після скасування рішення апеляційного суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ і залишення в силі вказаного рішення суду першої інстанції, квартира залишалась перебувати у власності ОСОБА_5 .

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Київським районним судом м. Одеси 14 серпня 2017 року у справі № 520/7751/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Нестеренко О. Л., реєстровий номер № 799, недійсним з дня його укладання. Рішення є підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено з підстав необґрунтованості та недоведеності.

Апеляційний суд Одеської області постановою від 21 серпня 2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року залишив без змін.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 Цивільний процесуальний кодекс України; ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Про судове рішення у цивільній справі; нормативно-правовий акт № 14 від 18.12.2009 року Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України).

За правилами статті 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу

Згідно із частиною першою статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі N 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі N 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі N 755/1750/19.

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 509/513/16-ц (провадження N 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі N 199/3846/19 (провадження N 61-11407св20).

Проте, апеляційний суд дійшов висновку, що у справі, яка переглядається, з урахуванням установлених у ній конкретних обставин, висновки суду першої інстанції про наявність визначених підстав для розірвання договору довічного утримання є не обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 надано ОСОБА_7 в повній мірі надано суду докази сплати щомісячних внесків на утримання ОСОБА_2 включаючи індексацію, після пред`явлення позивачем такої вимоги.

Посилання позивача на не проведення індексації грошового забезпечення, як на підставу для розірвання договору довічного утримання, є неспроможними з огляду на те, що відповідно п.8 Договору передбачено, що не проведення індексації, у випадку, якщо про це не було заявлено відчужувачем, не вважатиметься істотним порушенням умов договору. При цьому, позивач не звертався з вимогами ні до нотаріуса ні до суду з приводу внесення змін до даного пункту договору чи визнання його недійсним.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта про те, що компенсація витрат за послуги кабельного телебачення не є обставиною яка може бути підставою для розірвання договору довічного утримання, оскільки ОСОБА_6 не надав ОСОБА_1 будь-якої інформації з ким і коли він уклав договори надання послуг кабельного телебачення, апелянтові не було відомо про надання таких послуг позивачу, оскільки з дати укладення договору довічного утримання та до 2017 року, кабельне телебачення не проведено у квартиру АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також приймає до уваги той факт, що йому також не було відомо про те, яка сума необхідна для сплати за використані позивачем комунальні послуги, оскільки ОСОБА_6 жодним чином не надає такої інформації, та уникає розмов із ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_1 на спростування заявлених у справі вимог, не дослідив подані нею докази на підтвердження обставин належного виконання умов договору довічного утримання, а також не мотивував свої дії, визнаючи належними подані позивачем докази та відхиляючи докази, подані відповідачем.

Судом першої інстанції не встановлено усіх фактичних обставин, що мають істотне значення для вирішення зазначеної справи, не вирішив спір по суті, а відтак не виконав покладених на нього завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів заявника. Висновки суду першої інстанції про задоволення позову є передчасними.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що сама лише необізнаність відповідача щодо суми необхідної для сплати комунальних послуг, відсутністю зв`язку з ОСОБА_2 та ненадання ним відповідної інформації щодо зміни тарифів по даним послугам, привели до обставин що склались.

Таким чином, істотними умовами Договору довічного утримання (догляду) від 23.12.2010 року сторони визначили зі змінами від 20 січня 2011 року: щомісячно перераховували на рахунок ОСОБА_2 550 грн та сумлінно оплачували комунальні послуги, які надавалися та надаються ОСОБА_2 за його проживання у спірній квартирі

Наявність незначної заборгованості по текучим платежам по утриманню житла та комунальні послуги, а також внесення зазначених платежів позивачем на рахунки комунальних підприємств, суд вважає була обумовлена необізнаністю відповідачки щодо вартості спожитих комунальних послуг ОСОБА_2 , відсутністю з останнім зв`язку.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, який уклав у 2010 році договір довічного утримання, з відповідними істотними умовами вказаного договору, а згодом пред`являє позов про розірвання зазначеного договору з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору, в свою чергу не надаючи належної інформації для виконання таких умов, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню одноразової плати, щомісячної плати а також оплати фактично спожитих ним комунальних послуг) і є недобросовісним.

Суд не приймає до уваги досліджені в судовому засіданні докази внесення ОСОБА_8 відповідних комунальних платежів, так як вони були здійснені наприкінці 2017 року та на початку 2019 року, вже після виникнення спору, та перебування справи № 520/9473/16-ц на розгляді в суді.

Проте, з урахуванням зазначеного, позивачем не доведено порушення відповідачем істотних умов Договору з урахуванням обґрунтування, які були предметом розгляду в суді першої інстанції та на які посилалась позивач в обґрунтування своїх вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про задоволення позовних вимог з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13.09.2021 року.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова