Провадження № 22-ц/801/1297/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 рокуСправа № 127/17085/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого : Копаничук С.Г.

суддів: Медвецького С.К., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області,

розглянувши апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області та ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області(далі - Головне управління) про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 2142,86 грн. витрат на професійну правничу допомогу шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

У квітні 2021 Головне управління подало до суду заяву про визнання виконавчого листа у цій справі таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що у виконавчому листі невірно вказано дату набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, зокрема вказано 01.12.2020, а повинно бути вказано 18.02.2021, тобто коли це рішення було залишено без змін судом апеляційної інстанції і відповідно до ст. 273 ЦПК України набрало законної сили. Як на правові підстави для задоволення цієї заяви відповідач посилається на положення ч.1,2 ст.432 ЦПК України та на правовий висновок Верховного Суду, викладений у його постанові від 21.01.2021 у справі № 20/12/2019.

ОСОБА_1 у запереченнях вказала, що положеннями ст. 432 ЦПК України, ні вказаним правовим висновком Верховного Суду вказана у заяві Головного управління підстава для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не передбачена, а відтак, така заява не підлягає задоволенню. Зазначена у виконавчому листі у цій справі дата набрання рішенням законної сили не має будь-кого правового значення для його виконання, оскільки його уже звернуто до виконання. Така дата могла б вплинути на строк пред`явлення до виконання цього виконавчого документу і відповідно на права та обов`язки стягувача, боржника, органу, який здійснює примусове виконання рішення, якби строк його пред`явлення було пропущено, однак цього не відбулося, а тому відсутні будь-які правові підстави для виправлення цієї дати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2021 у задоволенні заяви відмовлено, постановлено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн 00 коп.

ГУ ДКСУ у Вінницькій області у апеляційній скарзі просить її скасувати, а подану ним заяву задовольнити, посилаючись на ті ж доводи ,якими управління обґрунтовувало свою заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_1 також не погодилася з ухвалою у частині визначення розміру стягнутих на її користь судових витрат ,подавши апеляційну скаргу, у якій просить її змінити, зокрема збільшити розмір стягнутих на її користь витрат на професійну правничу допомогу з 500 грн до 2000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління зазначила ,що на порушення вимог ст. 356 ЦПК України, апеляційна скарга відповідача фактично не містить доводів в чому конкретно полягає незаконність і (або) необґрунтованість висновків суду, викладених в оскаржуваній ухвалі. а зводиться до наведення тих же обставин звернення рішення у справі №127/17085/20 до виконання та тих же норм права, з посиланням на які управління обґрунтовувало свою заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, які є абсолютно безпідставними, про що нею зазначено у запереченнях на заяву відповідача та апеляційній скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу позивача до апеляційного суду не надходив.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача слід задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскаржувана ухвала у частині визначення розміру стягнутих на користь позивача судових витрат таким вимогам закону відповідає не у повній мірі, а у іншій частині є законною і обґрунтованою з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

02.12.2020 на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_1 про видачу їй виконавчого листа за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у справі №127/17085/20.

Строк оскарження вказаного вище рішення суду відповідно до вимог ст. 354 ЦПК України становив тридцять днів з дня його проголошення та сплив 30.11.2020.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 273 ЦПК України).

Станом на день подання цієї заяви, як і на день її розгляду матеріали справи не містили апеляційних скарг на рішення суду від 29.10.2020.

07.12.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист позивачу з відміткою про набрання рішенням суду від 29.10.2020 законної сили 01.12.2020.

У подальшому, а саме 14.12.2020 на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшла подана засобами поштового зв`язку 12.12.2020 апеляційна скарга Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на рішення суду від 29.10.2020.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24.12.2020 відкрито провадження за цією апеляційною скаргою, при цьому задоволено клопотання апелянтів та поновлено пропущений ними строк на апеляційне оскарження рішення суду від 29.10.2020.

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 залишено без змін.

25.02.2021 на адресу суду надійшов лист Державної казначейської служби України від 19.02.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із тим, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 не набрало законної сили.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 на день розгляду заяви судом першої інстанції не виконане, виконавчий лист на примусовому виконанні не перебуває.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини 2).

Судове рішення є обов`язковим до виконання (ч.1 ст. 129-1 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до частини 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом (ч.4 ст.432 ЦПК України).

Законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у частині четвертій статті 369 ЦПК України, на яку посилались заявники у даній справі.

При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

Матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №20/12/2019 (провадження №61-14244ав20).

У даному випадку на час видачі виконавчого листа рішення Вінницького міського суду Вінницької області вважалось таким, що набрало законної сили, тобто були всі підстави для його видачі.

Зазначення у виконавчому листі від 07.12.2020 дати набрання рішенням суду законної сили 01.12.2020 не було помилковим, а ґрунтувалось на вимогах закону та матеріалах цивільної справи.

При цьому, хоча ухвалення постанови Вінницьким апеляційним судом 18.02.2021 й вплинуло на календарну дату набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, проте жодним чином не скасувало необхідність його виконання, у тому числі примусового за виконавчим листом, не змінило зміст самого рішення, розмір грошових коштів, які підлягають стягненню тощо.

Виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2020 відповідає вимогам законодавства, містить всі необхідні складові, описок у ньому не допущено, він виданий на виконання рішення суду, яке набрало законної сили та підлягає виконанню на всій території України.

Видання двох виконавчих листів на примусове виконання одного і того ж рішення суду, навіть за умови різних за змістом вказівок у ньому на дату набрання законної сили цим рішенням, не допускається саме з метою забезпечення права боржника на захист від подвійного стягнення.

За таких фактичних обставин та наведеного нормативно-правового регулювання щодо виконання судових рішень, враховуючи, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 не виконане, а при видачі виконавчого листа від 07.12.2020 помилок не допущено, інших причин, з яких він не підлягав би виконанню, судом не встановлено, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підстав для визнання цього виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а відтак для задоволення заяви відповідача немає.

Доводи апеляційної скарги відповідача таких висновків суду не спростовують, а зводиться до наведення тих же обставин звернення рішення у справі №127/17085/20 до виконання та тих же норм права,посиланням на які Головне управління обґрунтовувало свою заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, які є абсолютно безпідставними з огляду на вище викладене.

Та обставина, що в оскаржуваній ухвалі суд помилково зазначив, що «25.02.2021 на адресу суду до відома надійшла заява Державної казначейської служби України від 19.02.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу…», тобто помилково назвав вказаний лист заявою і зазначив, що він надійшов на адресу суду до відома, а повинен був вказати, що він надійшов на адресу суду, а його копія була надіслана ОСОБА_1 до відома, жодним чином не впливає на правильність вирішення судом вказаного процесуального питання, а тому не може слугувати підставою для скасування постановленої судом ухвали з цього приводу.

Натомість з ухвалою суду у частині визначення розміру стягнутих на користь позивача судових витрат не можна повністю погодитись з огляду на таке.

Задовольняючи частково заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що доводи представника відповідача про те, що розмір витрат, заявлених позивачем, не повною мірою відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, знайшли підтвердження, хоча й відповідні витрати підтверджені документально додатковим договором б/н від 19.04.2021 до договору про надання правової допомоги №29 від 14.07.2020, квитанцією від 19.04.2021. Суд виходив з того, що заявлений розмір витрат є частково неспівмірним зі складністю цієї справи, затраченим адвокатом часом на надання таких послуг (підготовка заперечень на заяву не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним із матеріалами справи, доводами заявника, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), розумністю їхнього розміру. Таким чином, суд вважав за можливе клопотання позивача задовольнити частково, стягнувши за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

І хоча суд при цьому послався на положення ст.137, 141 ЦПК України, практику ЄСПЛ у різних справах, де зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим та правові висновки Верховного Суду, викладені у пункті 21 додаткової постанови від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, де вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, однак, на думку колегії суддів, фактично не застосував ці норми процесуального права, не врахував практику ЄСПЛ та вказані висновки Верховного Суду щодо їх застосування.

Такі висновки суду також не відповідають фактичним обставинам справи, суд дійшов їх невірно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права з огляду на таке.

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача про те, що заявлений ним розмір витрат є повністю співмірним не тільки зі складністю справи, але й із складністю процесуального питання, а також затраченим адвокатом часом на надання таких послуг, оскільки вважає,що підготовка заперечень на заяву відповідача ,з огляду на її зміст, об`єм і кількість додатків, вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи. Суд не обґрунтував належним чином, що він мав на увазі зменшуючи розмір присуджених позивачу витрат на правову допомогу, вказуючи, що нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося. Оскаржуваною ухвалою суду не вирішувався взагалі спір між сторонами по суті, він уже був вирішений раніше судовими рішеннями, а тому вказане нормативно-правове регулювання спірних правовідносин у складеному адвокатом запереченні не застосовувалось. Натомість ним застосовувались зазначені у запереченні положення Конституції, Закону України «Про виконавче провадження», Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845, ст. 432 ЦПК України щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, правовий висновок Верховного Суду щодо застосування цієї норми процесуального права, викладений у його постанові від 21.01.2021 у справі № 20/12/2019, який суд застосував у тій частині ухвали, що залишена без змін, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст.1 першого Протоколу цієї ж Конвенції з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ та інше, що видно зі змісту заперечення. Стягнення 500 грн з відповідача не покривають витрати позивача , яка є пенсіонером, отримує невелику пенсію, людиною похилого віку, інвалідом, що є неправомірним, адже суд не врахував конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, хоча у правовому висновку Верховного Суду, на який суд послався, йдеться про необхідність такого врахування.

Суд першої інстанції навів лише правові висновки Верховного Суду, викладені у пункті 21 додаткової постанови від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, не врахувавши інших його висновків у цій же постанові, а також викладених у ній положень норм матеріального та процесуального права, зокрема наступних.

« 20. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

21. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

22. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

23. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

24. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

25. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

26. Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

27. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

28. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

29. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

30. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

31. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

32. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

33. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

34. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

35. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

36. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

37. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

38. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

39. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

48. Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення.

49. Велика Палата Верховного Суду приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.»

У ЦПК, ГПК і КАС України норми права, які регулюють питання відшкодування витрат на правничу допомогу є однаковими за змістом, такий правовий висновок зроблено у додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №640/10548/19.

У постанові Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 923/626/20 зроблено наступний правовий висновок.

«Однак судом апеляційної інстанції не було враховано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18) чим було порушено приписи частини п`ятої та шостої статті 126 ГПК України. (Аналогічні положення містяться у ст. 137 ЦПК України.)Доказів звернення ТОВ "РАЙДУГА" до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, матеріали справи не містять»

Доказів звернення ГУ ДКСУ у Вінницькій області до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, матеріали справи № 127/17085/20 не містять, а тому, з огляду на обставини цієї справи та на вказані правові висновки Верховного Суду ,суд не вправі був зменшувати розмір витрат на правничу допомогу.

З врахуванням викладеного і на підставі ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає зміні в частині збільшення розміру стягнутих судом на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 500 грн до 2000 грн. В іншій частині ухвала підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.367,368,374,376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2021 змінити, замість слів «500 грн.» вказати «2000 грн.»

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

Т.О. Денишенко