Ухвала

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 161/19820/19

провадження № 61-4008ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав власності на нерухоме майно Гейзера Сергія Анатолійовича про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного реєстратора прав власності на нерухоме майно Гейзера Сергія Анатолійовича про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 02 квітня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 і вона набула права власності на неї. 06 вересня 2007 року між позивачем та Луцькою міською радою був укладений договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення за цією ж адресою. З Луцькою міською радою 01 квітня 2010 року був укладений договір про оренду земельної ділянки, площею 57 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 для реконструкції квартири та нежитлового підвального приміщення під спортивно-оздоровчий комплекс. 28 жовтня 2010 року наданий дозвіл на виконання будівельних робіт - реконструкцію квартири та нежитлового підвального приміщення під спортивно-оздоровчий комплекс. Після виконання будівельних робіт подана Декларація про готовність до експлуатації спортивно-оздоровчого комплексу, яка була повернута на доопрацювання. Луцька міська рада відмовляла у продовженні договору оренди земельної ділянки. Згідно акту та висновку будівельно-технічної експертизи порушень в сфері містобудівної діяльності не виявлено, об`єкт відповідає державним будівельним нормам. З метою узаконення прав на вищеуказане нерухоме майно позивач звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Гейзера С. А. з заявою про реєстрацію права власності, де отримала відмову. Такі дії реєстратора грубо порушують її право. Оскільки вона не може зареєструвати право власності в передбачений законом спосіб вимушена звернутись до суду за захистом свого невизнаного права.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на спортивно-оздоровчий комплекс у АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спортивно-оздоровчий комплекс, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції оскаржила особа, яка не брала участі у розгляді справи - ОСОБА_4 .

Оскарженою постановою Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 рокузаочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції при визнанні права власності не враховано, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, спірний об`єкт не прийнятий в експлуатацію, збудований на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визнання права власності на переобладнане приміщення за рішенням суду чинним законодавством не передбачено. Окрім цього, апеляційний суд зробив висновок про те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача - державного реєстратора і це є самостійною підставою для відмови у позові. Особа, яка не брала участь у справі, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 . А отже, має право на користування підвальним приміщенням, яке є у спільному користуванні з позивачкою, земельною ділянкою, на якій розміщено спірний спортивно-оздоровчий комплекс. Її права порушуються визнанням судом права власності, без її участі у розгляді судової справи.

09 березня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: звернутися до суду касаційної інстанції з заявою про поновлення строку; сплатити судовий збір; вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У квітні 2021 року на виконання ухвали Верховного Суду від 30 березня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала матеріали на усунення недоліків, зокрема, уточнену касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат