Справа №359/6253/21
Провадження№2-з/359/108/2021
УХВАЛА

15 липня 2021 року суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Семенюта О.Ю., вирішуючи питання про відкриття провадження за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вказаною заявою, якою просить забезпечити позов про оскарження дій державного виконавця та шляхом зупинення стягнення, відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Відповідно до ч. ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до адміністративного суду із заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до 4.9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з п.1 ч.1 ст.185 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Верітас проти України», «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» в розумінні п.1 ст.6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством.

Зі змісту заяви про забезпечення позову та долучених до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 має намір оскаржувати дії головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції( м.Київ), що полягають у продовженні стягнення ним виконавчого збору після закриття виконавчого провадження №62219874. Однак, предметом виконання в цьому виконавчому провадженні був не виконавчий лист, виданий на підставі судового рішення, ухваленого в порядку ЦПК України, а виконавчий напис, вчинений 15 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №347, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Кредит-Експерт» боргу за кредитним договором №К-1/0326/13/19 від 30 жовтня 2019 року в розмірі 162556 гривень. Ця обставина свідчить про те, що на підставі ч.1 ст.287 КАС України дії головного державного виконавця Бориспільського МР ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) підлягають оскарженню виключно за правилами адміністративного судочинства. Цілком логічно, що в такому ж порядку підлягає розгляду і подана ОСОБА_1 заява про забезпечення позову.

Водночас, главою 10 «Забезпечення позову» розділу І «Загальні положення» ЦПК України не регламентовані дії судді у випадку, якщо ним буде встановлено, що позов, про забезпечення якого просить заявник, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Подібні за змістом процесуальні відносини регулюються п.1 ч.1 ст.185 ЦПК України, згідно з яким в такому випадку суддя відмовляє у відкритті провадження. Позов, з яким ОСОБА_1 має намір звернутися до суду, як і подана ним заява про забезпечення позову, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляд такої заяви про забезпечення позову буде істотним перевищенням судом процесуальних повноважень, визначених ЦПК України, та призведе до порушення не тільки національного процесуального законодавства, а також права на справедливий суд, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

З огляду на це суддя вважає, що ОСОБА_1 належить відмовити у відкритті провадження за поданою ним заявою про забезпечення позову, а також роз`яснити процесуальний порядок, в якому він може подати вказану заяву.

Керуючись п.1 ч.І, 4.2 ст.258, ст.260 ЦПК України, суддя

ухвалив:

У відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Роз`яснити, що ОСОБА_1 має право звернутися з вказаною заявою в порядку, передбаченому ст.153 КАС України.

Ухвала судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня вручення судового рішення.

Суддя О.Ю. Семенюта