Ухвала

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 641/2895/19

провадження № 61-4000ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Харківська міська рада звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний стан для подальшого використання.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року у справі № 2020/12815/2012 було зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку під прибудовою до квартири АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно збудованої прибудови.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер та до його смерті рішення Комінтернівського районного суду від 18 липня 2013 року виконано не було.

ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , успадкувала квартиру АДРЕСА_1 . Однак прибудова до квартири не знесена, земельна ділянка, що належить територіальній громаді м. Харкова, не звільнена, а огороджена парканом.

Харківська міська рада просила зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0300 га, на якій розташована самочинна прибудована прибудова до квартири АДРЕСА_1 , з приведення її у придатний для подальшого використання стан.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня

2019 року у задоволенні позову Харківської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прибудова до квартири АДРЕСА_1 не входить до спадкового майна, яке успадкувала відповідач після смерті ОСОБА_2 , оскільки ця прибудова не належала спадкодавцю на день смерті. Позивач не звертався із заявою про зміну сторони виконавчого провадження у справі № 2020/12815/2012 - ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відсутні підстави для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд вказав, що відповідач не набула права власності на самочинне будівництво в порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 , а отже у неї не виникло зобов`язань щодо вказаного спірного майна на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, помилково послався, як на підставу відмови у позові на те, що прибудова до квартири АДРЕСА_1 не входить до спадкового майна, яке успадкувала відповідачка після смерті ОСОБА_2 . Закриття виконавчого провадження № 44253399 щодо зобов`язання ОСОБА_2 вчинити певні дії, у тому числі знести самовільно збудовану прибудову, не позбавляє міську раду права звернутись до суду за захистом своїх прав із позовом до ОСОБА_1 , як нового власника квартири, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову не звернув увагу на предмет спору та не з`ясував, яку частину земельної ділянки займає споруджена прибудова, огорожа, їх розмір і конфігурації; не перевірив наявність обставин з якими Харківська міська рада пов`язувала пред`явлення цього позову та передбачених законом підстав для його задоволення. Окрім того, відмовляючи у задоволенні позову міської ради, суди не вказали у який спосіб територіальна громада, інтереси якої представляє позивач, може захистити своє право власності на земельну ділянку, яка самовільно зайнята прибудовою до квартири відповідача та огороджена парканом. Апеляційний суд не усунув недоліки допущені судом першої інстанції та передчасно погодився з висновком про відмову в задоволенні позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0300 га, на якій розташована самочинно побудована прибудова до квартири АДРЕСА_1 з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, від 24 жовтня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , яка, прийнявши спадщину після ОСОБА_2 , є власником будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва прибудови до квартири АДРЕСА_1 . Позивач звернувся до суду з позовом зазначаючи, що відповідач самовільно використовує спірну земельну ділянку, здійснивши самочинне будівництво, а в силу статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Доказів, які підтверджують право власності або користування спірною земельною ділянкою, та які були б оформленні у відповідності до чинного законодавства, відповідачем суду не надано.

ОСОБА_1 09 березня 2021 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи; сплатити судовий збір.

У квітні 2021 року на виконання ухвали Верховного Суду від 30 березня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала матеріали на усунення недоліків, зокрема, уточнену касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В уточненій касаційній скарзі, яка є аналогічною за змістом попередній касаційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат