Дата документу 14.09.2021
Справа № 501/5205/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області заяву представника боржника ОСОБА_1 адвоката Кузнєцової Любові Олександрівни про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського міського суду Одеської області 18.06.2021 звернувся представник боржника ОСОБА_1 адвокат Кузнєцова Л.О. із заявою про скасування тимчасового обмеження виїзду за кордон, згідно якої просить суд скасувати тимчасове обмеження фізичної особи громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівська Одеської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 (адреса до перейменування АДРЕСА_2 ) у праві виїзду за межі України.

Заява обґрунтована тим, що 19 грудня 2013 року Іллічівський міський суд Одеської області своєю ухвалою по справі №501/5205/13 задовольнив подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області Ісупової Н.В. і тимчасово обмежив ОСОБА_1 у виїзді за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 39983619 на загальну суму 230892,32грн.

Заявник вказує в заяві, що до складу зведеного виконавчого провадження входили такі виконавчі документи:

- виконавчий лист №21511/2845 від19.08.2012, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення грошової суми у розмірі 16000 грн. на користь ОСОБА_2 ;

- вимога №ф-315 від 29.04.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 на їх користь боргу у розмірі 1194,03 грн.

- вимога №ф-19 від 07.02.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 на їх користь боргу у розмірі 1551,79 грн.;

- виконавчий лист № 501/795/13 від 24.06.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК» боргу у розмірі 30821,42 грн.;

- виконавчий лист №1511/6099 від 15.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави грошової суми у розмірі 1058,79 грн.;

- виконавчий лист №2/501/320 від 19.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 60549,99 грн.;

- виконавчий лист №2/501/353 від 04.04.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 119716,30 грн.

Також, заявник стверджує в заяві, що:

- виконавчі документи, а саме вимога №ф-315 від 29.04.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 1194,03 грн; вимога №ф-19 від 07.02.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 1551,79 грн.; виконавчий лист №501/795/13 від 24.06.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК» боргу у розмірі 30821,42 грн.; виконавчий лист №2/501/353 від 04.04.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 119716,30 грн. завершені у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

- виконавчий лист №21511/2845 від 19.08.2012, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_5 грошової суми у розмірі 16000 грн. на користь ОСОБА_2 26.05.2015 року повернутий стягувачу. Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався;

- виконавчий лист №1511/6099 від 15.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави грошової суми у розмірі 1058,79 грн.17.03.2014 року повернутий стягувачу. Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався;

- виконавчий лист №2/501/320 від 19.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 60549,99 грн. 17.03.2014 року повернутий стягувачу. Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався.

Заявник стверджує, що враховуючи те, що виконавчий лист №21511/2845 від 19.08.2012 повернутий стягувачу 26.05.2015, виконавчий лист №1511/6099 від 15.03.2013 повернутий стягувачу 17.03.2014, Виконавчий лист №2/501/320 від 19.03.2013, року повернутий стягувачу 17.03.2014, строк подання вищезазначених виконавчих документів сплив у 2018 році, відповідно не можуть бути подані до виконання, що позбавляє заявника фактично їх виконати в примусовому порядку.

Посилаючись на те, що ухвала суду про тимчасове обмеження, яка продовжує діяти, порушує конституційні права боржника, заявник звернувся до суду з відповідною заявою.

В ході розгляду справи судом залучено до участі у справі в якості заінтересованих осіб - стягувачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Кузнецова Л.О. були належним чином сповіщені про день і час судового розгляду заяви, однак до суду не з`явились, представник заявника надав до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі ОСОБА_1 .

Головний державний виконавець Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 12.07.2021 надав до суду відзив на заяву, просить суд відмовити в скасуванні тимчасового обмеження (а.с.20-21), посилаючись на необґрунтованість заяви.

В судове засідання державний виконавець, будучи належним чином сповіщений, не з`явився, 20.07.2021 надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.32).

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд доходить до висновку про задоволення даної заяви з наступних підстав.

Відповідно до статті 441 Цивільного процесуального кодексу України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Судом встановлено, що ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19 грудня 2013 року по справі №501/5205/13 задоволено подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області Ісупової Н.В., якою тимчасово обмежено ОСОБА_1 у виїзді за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 39983619 на загальну суму 230892,32грн. (а.с.12).

До складу зведеного виконавчого провадження входили такі виконавчі документи:

- виконавчий лист №21511/2845 від 19.08.2012, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення грошової суми у розмірі 16000 грн. на користь ОСОБА_2 ;

- вимога №ф-315 від 29.04.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 1194,03 грн.

- вимога №ф-19 від 07.02.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 1551,79 грн.;

- виконавчий лист № 501/795/13 від 24.06.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК» боргу у розмірі 30821,42 грн.;

- виконавчий лист №1511/6099 від 15.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави грошової суми у розмірі 1058,79 грн.;

- виконавчий лист №2/501/320 від 19.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 60549,99 грн.;

- виконавчий лист №2/501/353 від 04.04.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 119716,30 грн.

Вказане підтверджується копією відповіді Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) №28/19701 від 04.06.2021 (а.с.5) та витягами з автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.22-27).

Виконавчі документи, а саме:

- вимога №ф-315 від 29.04.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 1194,03 грн; вимога №ф-19 від 07.02.2013 Управління пенсійного фонду України про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 1551,79 грн.; виконавчий лист №501/795/13 від 24.06.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК» боргу у розмірі 30821,42 грн.; виконавчий лист №2/501/353 від 04.04.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 119716,30 грн. завершені у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

- виконавчий лист №21511/2845 від 19.08.2012, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_5 грошової суми у розмірі 16000 грн. на користь ОСОБА_2 26.05.2015 року повернутий стягувачу. Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався;

- виконавчий лист №1511/6099 від 15.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави грошової суми у розмірі 1058,79 грн.17.03.2014 року повернутий стягувачу. Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався;

- виконавчий лист №2/501/320 від 19.03.2013, виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 60549,99 грн. 17.03.2014 року повернутий стягувачу. Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався.

Заявник стверджує, що враховуючи те, що виконавчий лист №2151/2845 від 19.08.2012 повернутий стягувачу 26.05.2015, виконавчий лист №1511/6099 від 15.03.2013 повернутий стягувачу 17.03.2014, Виконавчий лист №2/501/320 від 19.03.2013, року повернутий стягувачу 17.03.2014, строк подання вищезазначених виконавчих документів сплив у 2018 році, відповідно не можуть бути подані до виконання, що позбавляє заявника фактично їх виконати в примусовому порядку.

Вказане також підтверджується копією відповіді Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) №28/19701 від 04.06.2021 (а.с.5) та витягами з автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.22-27).

Пунктом 2 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання унеможливлює відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

З аналізу вищевказаної норми слідує, що застосування такого заходу як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України напряму залежить від його об`єктивної можливості забезпечити примусове виконання рішення суду. Даний захід не може бути застосований, а застосований захід підлягає скасуванню, якщо перестали існувати правові підстави для примусового виконання рішення суду, зокрема, сплив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Вищенаведені принципи знайшли відображення і в українському законодавстві. Так, ст.33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria)» (рішення від 26.11.2009, заява № 34383/03) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати одразу трьом критеріям, по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). Обмеження свободи пересування є виправданим, якщо воно переслідує легітимну (законну) мету, зокрема захист прав інших осіб - кредиторів (пункт 47 Рішення). При цьому вжиття обмежувальних заходів з метою стягнення неоплачених боргів може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості (пункт 49 Рішення). Проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження. У будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, щоб порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин (пункт 50 Рішення).

За встановлених судом обставин подальше існування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України не ґрунтується на законі, не переслідує легітимну (законну) мету та порушує справедливий баланс між правом заявника на свободу пересування та публічним інтересом, тобто є явно непропорційним меті його застосування.

Так, стаття 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він, зокрема, ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Застосування такого заходу як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України ставиться законодавчим органом у пряму залежність від наявності (можливості) примусового виконання рішення суду.

З встановлених судом обставин вбачається, що фактично виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №21511/2845 від 19.08.2012, виконавчого листа №1511/6099 від 15.03.2013, виконавчого листа №2/501/320 від 19.03.2013 завершено на підставі п.7 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на 17.03.2014 та 26.06.2015.

Матеріали справи не містять доказів повторного звернення стягувачів з повернутими їм виконавчими документами.

Таким чином, стягувачі втратили право на примусове виконання рішення суду у справі №1511/6099 та №21511/2845. Отже, на даний час тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі України не є виправданим.

Крім того, існування такого обмеження призводить до порушення справедливого балансу між правом заявника на свободу пересування та публічним інтересом, тобто є явно непропорційним меті його застосування. Дане обмеження безперервно триває вже більше 7 років, тоді як правова підстава для його існування закінчилась ще 2018 року у зв`язку із спливом строку пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заявником надано суду достатні докази припинення існування обставин, що були підставою для застосування до нього обмеження у праві виїзду за кордон. Натомість, заінтересованими особами не надано доказів умисного ухилення боржника від виконання судового рішення, так само як і не надано доказів існування чинного виконавчого провадження з примусового виконання рішення, на виконання якого було застосоване обмеження. З урахуванням встановлених обставин, суд не вбачає підстав для продовження існування обмеження заявника у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч.5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.13, 81, 259, 260, 353, 441 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження фізичної особи громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівська Одеської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 (адреса до перейменування АДРЕСА_2 ) у праві виїзду за межі України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко