Справа № 152/1452/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 вересня 2021 року м. Шаргород

Справа №152/1452/20

Провадження №2/152/81/21

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

представника позивача адвоката Костриці В.С.,

представника відповідача адвоката Залокоцької В.Д.,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача.

1. Виклад позиції позивача.

28.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат.

В позові позивач просить: витребувати від Фермерського господарства «Грендач» земельну ділянку №219 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 010030095 площею 1,6395 га за межами населеного пункту на території Джуринської (в минулому Сапіжанської) сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право власності на яку належить йому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ВН №072045 від 23 червня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №198; витребувати від Фермерського господарства «Грендач» земельну ділянку №220 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 010030096 площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території Джуринської (в минулому Сапіжанської) сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право власності на яку належить йому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ВН №072046 від 23 червня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №199; скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 14 вересня 2012 року, укладеного від його імені з Фермерським господарством «Грендач» про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 010030095 площею 1,6395 га за межами населеного пункту на території Джуринської (в минулому Сапіжанської) сільської ради Шаргородського району Вінницької області, здійснену відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області 02 листопада 2012 року за №05868; скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 14 вересня 2012 року, укладеного від його імені з Фермерським господарством «Грендач» про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 010030096 площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території Джуринської (в минулому Сапіжанської) сільської ради Шаргородського району Вінницької області, здійснену відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області 02 листопада 2012 року за №05863; стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати відповідно до документів, що подані до даного позову та будуть подані в судове засідання.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він є єдиним власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 010030095 площею 1,6395 га та 010030096 площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території тепер Джуринської (в минулому Сапіжанської) сільської ради, що підтверджується, відповідно, Державними актами на право власності на земельну ділянку серії ВН №072045 від 23 червня 2003 року та серії ВН №072046 від 23 червня 2003 року, які зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відповідно за №№198, 199.

З часу розпаювання земель КСГП (КСП) «Сапіжанка» с. Сапіжанка Шаргородського району Вінницької області, його земельними ділянками користувалося КСП, а потім СТОВ та останнім часом, приблизно з 2011-2012 років, ФГ «Грендач». Дані господарства платили відповідну плату за користування належними йому земельними ділянками.

З вказаними господарствами він письмових договорів по використанню його земельних ділянок не погоджував (не обговорював) та не укладав і не підписував. Зі всіма господарствами була домовленість про те, що в будь-який час він зможе забрати належні йому земельні ділянки, а господарство зобов`язане їх повернути.

Коли він вирішив забрати свої земельні ділянки у ФГ «Грендач», то голова ФГ ОСОБА_2 повідомив йому, що у нього наявні письмові договори оренди кожної земельної ділянки, що датовані 14 вересня 2012 року, за умовами яких він передав господарству свої земельні ділянки кадастровими номерами 010030095 площею 1,6395 та 010030096 площею 2,2492 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва для використання відповідачем впродовж 25 років, тобто, до 2037 року.

Разом з тим, він не обговорював умов, не укладав та не підписував будь-яких письмових договорів оренди своїх земельних ділянок з будь-яким господарством. Про існування письмових договорів оренди земельних ділянок він дізнався від відповідача, а примірники договорів відповідачем надано йому у 2020 році.

Зазначене змушує його звернутись до суду з цим позовом, оскільки наявні підстави витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідача, оскільки, враховуючи, що він не підписував договорів оренди землі, на які зсилається відповідач, як на правову підставу використання землі.

Так як договорів оренди землі він не підписував, тобто не виявляв свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином сторонами договору не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Підставою даного позову є спір, який полягає у неповерненні відповідачем йому земельних ділянок, які тривалий час знаходяться у фактичному користуванні відповідача, який відмовляється їх повернути добровільно.

Вважає, що ефективним способом захисту його порушеного права як власника земельних ділянок є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, яким є земельні ділянки, зокрема, шляхом заявлення вимог про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та про повернення цих земельних ділянок йому.

Також, звертає увагу, що негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, що вбачається із практики Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 97).

Оскільки його земельні ділянки фактично не були передані відповідачу в оренду, договори оренди підписані не ним як власником чи уповноваженою ним особою, а іншою особою, тому ці договори оренди земельних ділянок з відповідачем є неукладеними, а державна реєстрація зазначених правочинів порушує його права на користування та розпорядження власністю.

Спірні договори оренди землі зареєстровані 02 листопада 2012 року відповідно за №№05868 та 05863 у відділі Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області.

Вважає, що реєстрація неукладених між ним та відповідачем договорів оренди земельних ділянок порушує його права та законні інтереси як власника на розпорядження власністю належними йому земельними ділянками, тому наявні підстави для скасування державної реєстрації цих договорів оренди землі, проведених відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області.

Вважає, що відповідно до вимог ст.ст.15, 133, 134, 137, 138, 141 ЦПК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому понесені ним судові витрати.

Позивач вважає, що позовні вимоги обґрунтовуються нормами ЦПК України, ЦК України, ЗК України та покликається на норми статей 11, 15, 16, 25, 202-208, 215, 316, 317, 319, 321, 391, 626, 627, 628, 638, 792 ЦК України, статей 22, 78, 81, 90-91, 93, 124-126, 152, 153 ЗК України, статей 1, 2, 6, 12, 14, 18 ЗУ «Про оренду землі», статей 2, 4, 5, 10, 13, 15, 19, 20, 23, 30, 76-81, 95, 133, 134, 137, 138, 141, 174-177, 263 ЦПК України, статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Під час судового розгляду представник позивача адвокат Костриця В.С., який діє на підставі ордеру серії ВН №140800 (а.с.25), позовні вимоги підтримав та просив позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

У вступному та заключному слові, а також впродовж судового розгляду адвокат Костриця В.С. зазначив, що звернення позивача до суду стало потрібним, оскільки відповідач, не маючи законного права використовувати земельні ділянки ОСОБА_1 , на вимогу останнього впродовж 2019-2021 років добровільно не повертає позивачеві ці земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 010030095 площею 1,696 площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території в минулому Сапіжанської сільської ради. Факт незаконного володіння відповідачем земельними ділянками позивача підтверджується і тим, що, незважаючи на наявність позову в суді з 28 грудня 2020 року, ФГ «ГРЕНДАЧ» навесні 2021 року засіяло земельні ділянки ОСОБА_1 , позбавляючи останнього можливості використовувати свою власність на власний розсуд, тим самим обмежує впродовж трьох років право позивача на власне використання свого майна, зсилаючись на наявні договори оренди землі від 2012 року, строк дії яких зазначений на строк 25 років, тобто до 2037 року. Так, матеріалами справи, в тому числі висновком експертизи, доводиться, що спірні договори оренди землі від 14.09.2012 року позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував і не обговорював.

Адвокат Костриця В.С. вважає, що оскільки факт відсутності волевиявлення позивача (як можливого орендодавця) на укладення договорів оренди землі на умовах, що в них викладені, підтверджується висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, то такий договір є неукладеним.

Крім того, адвокат Костриця В.С. зазначив, що в прохальній частині позову ставляться вимоги про витребування земельних ділянок, належних ОСОБА_1 , та про скасування державної реєстрації спірних договорів. Ці вимоги він вважає ефективним способом захисту порушених прав позивача. Разом з тим, впродовж часу, з якого цивільна справа перебуває у провадженні суду, змінюється практика вищих судів, тому вважає, що з метою більш ефективного захисту прав позивача суд має право доповнити дані вимоги вказівкою про витребування земельних ділянок з незаконного володіння та про зобов`язання ФГ повернути їх на користь позивача, а також про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень права оренди Фермерським господарством земельних ділянок позивача, що не суперечитиме законодавству.

В зв`язку з порушенням прав позивача відповідачем ФГ «Грендач», що пов`язані з безпідставним не поверненням позивачу його земельних ділянок з незаконного володіння, відповідач має відшкодувати всі, понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору, за проведення судової почеркознавчої експертизи та за надання позивачу правничої допомоги, що пов`язана з наданням консультацій, підготовкою документів, позову, заяв, клопотань та представництво перед відповідачем в численних переговорах та в суді.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат, то адвокат Костриця В.С. просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на сплату судового збору в сумі 1681,60 грн., по сплаті за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 5148,30 грн., по сплаті за надання професійної правничої допомоги в сумі 18000 грн., оскільки стягнення цих судових витрат врегульовано нормами статей 133, 134, 137, 139, 141 ЦПК України. З приводу стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то понесені витрати вважає співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), що пов`язані з характером спору, відсутністю на час підготовки позову судової практики, аналізом законодавства та існуючої судової практики в подібних спорах, проведеними консультаціями, складанням позову, виготовленням копій документів, підготовкою заяв, клопотань та розрахунку витрат, представництвом (участю) в судових засіданнях; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, адвокат Костриця В.С. вважає таким, що не підлягає задоволенню клопотання відповідача від 07.07.2021 року про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки відповідач не довів, що понесені позивачем витрати на правову допомогу є неспівмірними із складністю справи та наданими позивачу послугами і виконаною адвокатом роботою, так як дії адвоката відповідають умовам договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво, а час, витрачений на складання та подання до суду документів є обґрунтованим у детальному розрахунку, який здійснено згідно з пунктом 4.1. Договору про надання правничої допомоги від 14.07.2020 року, за яким винагорода оплачується за додатковою домовленістю, але не повинна перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі за годину участі адвоката у судовому засіданні та під час вчинення інших дій, пов`язаних з виконанням умов даного Договору. В даному випадку винагорода не перевищувала обумовлених в договорі умов, а навпаки: в середньому за годину виконаних робіт (наданих послуг) становить 739,62 грн. по нарахуванню (розрахунку) та 679,24 грн. по проведеній фактично оплаті на 21.06.2021 року, тобто виконані роботи по наданню правничої допомоги оплачені значно в меншій сумі, ніж обумовлені в Договорі.

2. Виклад заперечень відповідача.

Відповідач Фермерське господарство «ГРЕНДАЧ» не скористалося своїм правом на подання відзиву і відзиву із викладом своїх заперечень щодо позову не подало.

07.07.2021 року відповідачем, в порядку п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України, надіслано до Шаргородського районного суду письмові пояснення (а.с.194).

У письмовому поясненні відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Заперечуючи щодо позову, відповідач зазначив, що відповідно до ст.1 ЗУ «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Так як відповідач є виробником сільськогосподарської продукції, то основним засобом вирощування (виробництва) вказаної продукції є земля.

У відповідача наявні та подані до суду: видатковий касовий ордер від 18.11.2020 року; оригінал видаткового касового ордера від 18.11.2019 року, відомості про видачу орендної плати за 2015-2018 роки, з яких убачається, що позивач був обізнаний про орендні відносини з ФГ, так як в усіх відомостях міститься його підпис про отримання щорічно орендної плати за користування землею.

В позовній заяві позивач вказує, що жодних договорів оренди не укладав та не підписував, але надає суду разом із позовною заявою копії договорів оренди, а в реєстраційних справах щодо цих договорів міститься копія паспорта та РНОКПП позивача, копія державного акту, які позивач надав особисто для укладення оскаржуваних договорів оренди.

Свідок ОСОБА_3 , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що примірники договорів оренди були надані позивачу для підпису. Після підписання позивач з копіями власного паспорта, РНОКПП та копіями державних актів повернув підписані примірники відповідачу. Вказаний свідок також повідомив суду, що особисто позивач не звертався із проханням про розірвання договорів оренди земельних ділянок, а від його імені до відповідача приходили інші особи (тітка та сусід позивача), які не мали повноважень на ведення справ від імені позивача, тоді як сам позивач жодного разу не виявив волі щодо розірвання договорів оренди, щорічно отримував орендну плату та знав про укладені договори оренди.

Відповідач просить відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Грендач» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат в повному обсязі.

Представник відповідача ФГ «ГРЕНДАЧ» адвокат Залокоцька В.Д., що діє на підставі ордеру серії АА №1075797 від 26.01.2021 року (ас.35), у вступному та в заключному слові і в ході судового розгляду пояснила, що відповідачем позов не визнається, оскільки вважає його безпідставним, а наведені в ньому мотиви надуманими.

Також, адвокат Залокоцька В.Д. суду пояснила, що у 2012 році між позивачем та відповідачем були укладені договори оренди земельних ділянок, оскільки сторони вели переговори щодо укладення цих договорів, досягли згоди щодо істотних умов, а після укладення договорів почали виконувати свої умови, зокрема, позивач передав, а відповідач отримав у строкове платне користування земельні ділянки для сільськогосподарського виробництва на території колишньої Сапіжанської сільської ради, тому виникли орендні відносини, за якими відповідач щорічно сплачував, а позивач отримував орендну плату. Щодо розірвання договорів оренди позивач до відповідача жодного разу не звертався, не висловлював бажання припинити орендні відносини, а справно отримував орендну плату, що підтверджується відповідними видатковими касовими ордерами та відомостями на видачу орендної плати. Працівники відповідача при проведенні переговорів з позивачем про укладення спірних договорів оренди землі, залишили ОСОБА_1 примірники договорів для ознайомлення та підписання у випадку досягнення згоди. Та обставина, що договори оренди землі від 14.09.2012 року, відповідно до висновку експерта, підписані не позивачем ОСОБА_1 , а іншою особою, не свідчить про відсутність орендних відносин, які склалися між сторонами, оскільки відповідач добросовісно виконував свої обов`язки, надав примірники договорів оренди позивачу для ознайомлення, погодження умов та підписання, тоді як позивач уповноважив підписати договори іншу особу, не підписав їх особисто, не повідомивши про це відповідача, тобто діяв недобросовісно, отримуючи, разом з тим, щорічно орендну плату у розмірі, обумовленому договорами.

Крім того, адвокат Залокоцька В.Д. просить у випадку, якщо суд дійде висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зменшити витрати на правничу допомогу до 6000 грн., про що нею подано відповідне клопотання, оскільки вважає, що, враховуючи професійний досвід представника позивача адвоката Костриці В.С., витрачений адвокатом час впродовж 26,5 годин є неспівмірним із складністю справи.

До того ж, у розрахунку винагороди адвоката містяться відомості про характер правової допомоги, де вказані послуги адвоката у вигляді: у п.1. «укладення договору про надання правничої допомоги», тоді як вказаний документ не є процесуальним документом та не може враховуватися у обсяг виконаної роботи адвокатом; у п.2. «вивчення документів та ознайомлення із законодавчою базою та судовою практикою...», на її переконання, за наявності вільного доступу до мережі Інтернет та до Єдиного державного реєстру судових рішень, ознайомлення із судовою практикою не може займати 10 годин витраченого часу; у п.3. «складання та відправлення відповідачу і подача до суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи», тоді як вказаний процесуальний документ складений на 1 аркуші, а відтак, на її думку, не може займати 1 годину витраченого часу адвокатом; у п.п.4, 5 розрахунку вказано, що адвокат приймав участь у судовому засіданні понад 1 годину, на що зазначає, що представник відповідача у вказаних судових засіданнях був відсутній, але подав письмові заяви щодо проведення судового засідання за відсутності представника відповідача та не заперечував щодо задоволення клопотань, поданих представником позивача (вказане відображено в ухвалах суду від 03.02.2021 року та від 12.02.2021 року), тому вважає, що за відсутності у цих засіданнях змагальності сторін розгляд клопотань міг проводитися впродовж скороченого проміжку часу; у п.7. зазначено про «сплату послуг правового характеру за квит. 127 та 137», які не є процесуальними документами. Якщо до розрахунку включені документи, що не є процесуальними документами та не стосуються умов та підстав наданої правничої допомоги, а обсяг робіт і час, витрачений на підготовку процесуальних документів, є явно неспівмірними із складністю виконаних адвокатом робіт, то наявні підстави для зменшення витрат на правничу допомогу до 6000 грн.

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.

1. 28.12.2020 року разом із позовною заявою позивачем подано клопотання про додаткове витребування документів (а.с.23-24).

2. 27.01.2021 року представником позивача адвокатом Кострицею В.С. подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.37-38).

3. 20.05.2021 року представником позивача адвокатом Кострицею В.С. подано заяву про проведення підготовчого засідання, призначеного на 20.05.2021 року, у його та позивача відсутності (а.с.154).

4. 22.06.2021 року ОСОБА_1 подано заяву про відмову у порядку ст.63 Конституції України від надання показань у якості свідка (а.с.181).

5. 22.06.2021 року представником позивача адвокатом Кострицею В.С. подано клопотання про додаткове приєднання документів на підтвердження понесених судових витрат (а.с.182).

6. 26.01.2021 року представником відповідача подано заяву про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 27.01.2021 року (а.с.34).

7. 03.02.2021 року представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. подано заяву про проведення підготовчого засідання, призначеного на 03.02.2021 року, у відсутності представника відповідача (а.с.45); клопотання про визнання явки позивача ОСОБА_1 обов`язковою у судовий розгляд та про допит його у якості свідка (а.с.46); заяву про виклик свідків (а.с.47); заяву про приєднання копій видаткових касових ордерів до матеріалів цивільної справи як доказів (а.с.48).

8. 11.02.2021 року представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. подано заяви про надання на виконання ухвали суду доказів (а.с.87) та про проведення підготовчого засідання, призначеного на 12.02.2021 року, у відсутності представника відповідача (а.с.104).

9. 27.04.2021 року, 20.05.2021 року представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. подано заяви про проведення підготовчого засідання, призначеного на 27.04.2021 року та на 20.05.2021 року, у її відсутності (а.с.143, 153).

10. 22.06.2021 року представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. подано заяву про відкладення судового розгляду для надання сторонам можливості укладення мирової угоди (а.с.179).

11. 07.07.2021 року представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу (а.с.193).

12. 07.07.2021 року представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. подано письмові пояснення щодо позову ОСОБА_1 в порядку ст.43 ЦПК України (ас.194).

13. 27.08.2021 року представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. подано заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 27.08.2021 року, у зв`язку із хворобою (а.с.207).

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Відповідно до ухвали судді від 29.12.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ФГ «ГРЕНДАЧ» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат та відкрито провадження у справі; розгляд цивільної справи призначено в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого провадження, призначено підготовче судове засідання, запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк подати відзив на позов; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залучення у якості третьої особи відділу у Шаргородському районі Головного управління Держгеокдастру у Вінницькій області відмовлено (а.с.28-29).

2. 27.01.2021 року, 03.02.2021 року, 12.02.2021 року відкладено підготовчі судові засідання у справі за клопотаннями про відкладення, у зв`язку із витребуванням доказів, призначенням судової експертизи (а.с.40, 51, 105-106).

3. Відповідно до ухвали суду від 03.02.2021 року частково задоволено клопотання позивача про витребування документів; частково задоволено клопотання представника відповідача про допит у якості свідка позивача ОСОБА_1 , заяви про виклик свідків та про приєднання копій документів (а.с.52-56).

4. На підставі ухвали суду від 12.02.2021 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Костриці В.С. про призначення судової почеркознавчої експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.107-109).

5. Ухвалою суду від 27.04.2021 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 20.05.2021 року (а.с.145-146).

6. На підставі ухвали суду від 20.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.156-157).

7. 02.06.2021 року, 22.06.2021 року, 07.07.2021 року, 27.08.2021 року відкладено судові засідання у справі за клопотаннями про відкладення у зв`язку із неприбуттям свідків та хворобою представника відповідача (а.с.176-177, 190-191, 201-202, 209).

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини щодо усунення перешкод у користуванні позивачем належним йому майном (земельними ділянками), та земельні правовідносини, зокрема, щодо заявлення вимог про витребування з чужого незаконного володіння та повернення земельних ділянок.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Так, суд встановив, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 1,6395 га та 2,2492 га, розташованих на території колишньої Сапіжанської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (тепер Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області), цільове призначення земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана обставина підтверджується відповідними державними актами.

Так, відповідно до державного акту серії ВН №072045, що виданий Шаргородською РДА 23.06.2003 року на підставі розпорядження від 19.06.2003 року №178 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №198, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером 010030095 площею 1,6395 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сапіжанської сільської ради (а.с.13).

Також, відповідно до державного акту серії ВН №072046, що виданий Шаргородською РДА 23.06.2003 року на підставі розпорядження від 19.06.2003 року №178 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №199, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 з кадастровим номером 010030096 площею 2,2492 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сапіжанської сільської ради (а.с.14).

Відповідно до договору оренди землі від 14 вересня 2012 року ОСОБА_1 передав у строкове платне користування (оренду) на строк 25 (двадцять п`ять) років Фермерському господарству «ГРЕНДАЧ земельну ділянку №219 загальною площею 1,6395 га, у тому числі 1,6395 га ріллі (а.с.15-16).

Означений договір оренди землі зареєстрований відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 листопада 2012 року за №05868, що вбачається із запису про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки (а.с.66).

Відповідно до договору оренди землі від 14 вересня 2012 року ОСОБА_1 передав у строкове платне користування (оренду) на строк 25 (двадцять п`ять) років Фермерському господарству «ГРЕНДАЧ земельну ділянку №220 загальною площею 2,2492 га, у тому числі 2,2492 га ріллі (а.с.19-20).

Означений договір оренди землі зареєстрований відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 листопада 2012 року за №05863, що вбачається із запису про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки (а.с.65).

Відповідно до оглянутих в судовому засіданні матеріалів реєстраційних справ, які надійшли на виконання ухвали суду з Відділу у Шаргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, з`ясовано, що вони містять оригінали примірників договорів оренди землі від 14 вересня 2014 року, сторонами яких зазначено ОСОБА_1 (орендодавець) та ФГ «ГРЕНДАЧ» (орендар) в особі керівника Грендача М.В., предметом яких є оренда, відповідно, земельної ділянки площею 1,6395 га з кадастровим номером 010030095 на строк 25 років з орендною платою 705,79 грн. за рік, та земельної ділянки площею 2,2492 га з кадастровим номером 010030096 на строк 25 років з орендною платою 705,87 грн. за рік (а.с.68-76, 77-86).

Як встановлено судом, означені договори оренди землі укладено на 25 років, а після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк (пункти 8 договорів оренди, а.с.69, 78).

Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: в грошовій, натуральній, відробітковій (надання послуг) формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі, та становить, відповідно, 705,79 грн. та 705,87 грн. за рік (пункти 9 договорів оренди, а.с.69, 78).

Орендна плата вноситься до 30 грудня поточного року (пункти 11 договорів оренди, а.с.69, 78).

Земельні ділянки передаються в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції (пункти 15 договорів оренди, а.с.69, 78).

Передача земельної ділянки Орендарю здійснюється у тижневий термін після державної реєстрації цих договорів за актом приймання-передачі (пункти 20 договорів оренди, а.с.69 на звороті, 78 на звороті).

Зміна умов договору оренди здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін (пункти 35 договорів оренди а.с.70, 79).

Дія договору оренди припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом (пункт 37 договорів оренди, а.с.70, 79).

Таким чином, вказані земельні ділянки не вибули із власності ОСОБА_1 , але вибули з його володіння, оскільки знаходяться у тимчасовому володінні і користуванні Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ», згідно із договорами оренди, з 2012 року на строк 25 років, зокрема, і на теперішній час, впродовж судового розгляду справи.

Разом з тим, позивач у позові стверджує, що належні йому земельні ділянки в оренду ніколи й нікому не передавав, а договорів оренди землі від 14 вересня 2012 року, укладених від його імені, він не підписував, а також, стверджує про незаконність використання відповідачем земельних ділянок.

Вказані ствердження впродовж судового розгляду підтримав представник позивача адвокат Костриця В.С.

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2021 року за клопотанням представника позивача призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу (а.с.107-109).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 14 квітня 2021 року за №1475/1476/21-21: «підписи, від імені ОСОБА_1 у трьох примірниках договору оренди землі б/н від 14 вересня 2012 року, між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Грендач» с. Сапіжанка про оренду земельної ділянки з кадастровим номером 010030095 площею 1,6395 га та у трьох примірниках договору оренди землі б/н від 14 вересня 2012 року, між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Грендач» с. Сапіжанка про оренду земельної ділянки з кадастровим номером 010030096 площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території Сапіжанської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в розділі «Підписи сторін»: на лінії нижче напису «Орендодавець», виконаний рукописним способом кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів.

Підписи, від імені ОСОБА_1 , у трьох примірниках договору оренди землі б/н від 14 вересня 2012 року, між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Грендач» с. Сапіжанка про оренду земельної ділянки з кадастровим номером 010030095 площею 1,6395 га та у трьох примірниках договору оренди землі б/н від 14 вересня 2012 року, між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Грендач» с. Сапіжанка про оренду земельної ділянки з кадастровим номером 010030096 площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території Сапіжанської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в розділі «Підписи сторін»: на лінії нижче напису «Орендодавець» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою» (а.с.117-122).

В указаному висновку зазначено, що експерт повідомлений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від надання висновку. В якості зразків підпису та почерку позивача для порівняльного дослідження надано документи з вільними та умовно-вільними зразками підпису ОСОБА_1 .

При проведенні експертизи експерти використовували нормативно-правові акти, методики експертних досліджень, рекомендовану науково-технічну та довідкову літературу, інші інформаційні джерела. З метою встановлення способу виконання підпису від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки від 18 квітня 2015 року проводилось дослідження без збільшення та зі збільшенням за допомогою вимірювальних та технічних засобів, у різних зонах спектру у відбитому та на просвіт, бічному, природному та штучному режимах освітлення.

При порівнянні досліджуваного підпису зі зразками підпису та почерку ОСОБА_1 були встановлені розбіжності за транскрипцією, за ступенем виробленості рухів, за координацією рухів, за нахилом та конструктивною будовою рухів при виконанні літер і їх елементів, а також за окремими ознаками почерку. Встановлені розбіжні ознаки стійкі, суттєві та достатні для висновку про виконання підписів не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявленняучасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію (п.7.11). У разі ж якщо сторони такої згоди недосягли, такий договір є неукладеним, тобто таким,що невідбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини (п.7.17). Правочин, який невчинено (договір, який неукладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який невчинено (п.7.18). Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок (п.7.27).

Таким чином, з огляду на положення законодавства та наведену позицію Верховного Суду, оскільки спірні договори оренди від 14 вересня 2012 року не підписувалися позивачем, то такі договори є неукладеними і вони не можуть породжувати жодних юридичних наслідків.

Відтак, суд вважає, що відповідач неправомірно, без будь-яких правових підстав використовує земельні ділянки, належні позивачеві ОСОБА_1 , тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є, зокрема, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння шляхом зобов`язання Фермерського господарства повернути позивачеві земельні ділянки з кадастровими номерами 010030095, 010030096.

Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, про що зазначено у висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19).

Отже, оскільки факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 (орендодавця) на укладення оспорюваних договорів оренди землі на умовах, що в них викладені, підтверджується висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої та технічної експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 14.04.2021 року, то такий договір є неукладеним, тому позов про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння є обґрунтованим.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогами про витребування від ФГ «ГРЕНДАЧ» земельних ділянок №№219, 220 з кадастровими номерами 010030095, 010030096, разом з тим, суд вважає, що більш ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права позивача, характеру його порушення, є спосіб захисту, пов`язаний також із зобов`язанням відповідача повернути земельні ділянки позивачеві.

Згідно зі ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З огляду на те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння позивача поза його волею, витребування вказаних земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідає вимогам ст.387 ЦК України.

В позові позивач зсилається на те, що відповідач незаконно використовує його земельні ділянки, а також, що з 2019 року він намагається повернути землю з незаконного володіння відповідача.

Доказів таких звернень позивача до відповідача та доказів відмови відповідачем у поверненні земельних ділянок ОСОБА_1 до суду не подавалося.

Разом з тим, оскільки судом встановлено, що договори оренди землі є неукладеними, доказів того, що позивач уповноважував інших осіб на укладення від його імені договорів оренди землі із відповідачем суду не надано, однак ФГ «ГРЕНДАЧ» продовжує користування землею позивача, що не заперечувалося під час судового розгляду представником відповідача, то цим порушуються права ОСОБА_1 на користування та розпорядження належним йому майном.

За вказаних підстав суд вважає помилковим ствердження представника відповідача адвоката Залокоцької В.Д. про те, що відсутність особистого звернення позивача до відповідача про розірвання договорів оренди земельних ділянок, що наявність примірників договорів у позивача свідчить про укладення договорів та про наявність орендних відносин між позивачем і відповідачем.

Оскільки під час розгляду справи висновком експертизи доведено, що позивач не підписував з відповідачем договорів оренди, то їх державна реєстрація проведена безпідставно і підлягає скасуванню.

Так, відповідно до положень Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Державна реєстрація речових прав та їх обтяжень здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з вимогами ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Законом України від 05.12.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, оскільки з 16.01.2020 року законодавцем виключено такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право оренди земельної ділянки за відповідачем, які не ґрунтуються на укладених договорах оренди землі, порушує права та законні інтереси позивача на користування та розпорядження земельними ділянками, то ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування державної реєстрації договорів оренди землі від 14.09.2012 року про право оренди на земельні ділянки за відповідачами, що забезпечить реальне відновлення порушених прав позивача.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.06.2020 року у справі № 922/3130/19.

Таким чином суд вважає, що позивачем надано належні, достовірні, допустимі та достатні докази на підтвердження обставин щодо не укладення спірних договорів оренди з відповідачем та позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації спірних договорів про право оренди відповідачем земельних ділянок, належних позивачеві.

Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

З наведених підстав суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок з незаконного володіння відповідача та скасування державної реєстрації спірних договорів оренди.

Відтак, судом встановлено підстави для задоволення вказаних позовних вимог позивача.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Встановленим судом фактам відповідають цивільно-правові відносини щодо усунення перешкод у користуванні позивачем належним йому майном (земельними ділянками), та земельні правовідносини, зокрема, щодо заявлення вимог про витребування з чужого незаконного володіння та повернення земельних ділянок, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЗК України, ЦК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно із ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтями 316, 317, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

На підставі ст.373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

В силу ч.2 ст.78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.93 ЗК України, право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Також, ст.1 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

На підставі ст.ст.13, 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володінняі користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вимогами ч.2 ст.152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

VІ. Висновки суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (рішення у справі «T. та В. проти Сполученого Королівства» від 16 грудня 1999 року).

Частинами першою та другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вимог проаналізованого вище законодавства, суд зауважує, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виділяє витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, яке може реалізовуватися поданням негаторного позову. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Суд зауважує що зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) є таким, що не є пов`язане із позбавленням власника його права власності на цю ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, або витребування майна з чужого незаконного володіння у випадку наявності договору оренди землі, який визнається судом неукладеним.

Отже, правовідносини щодо витребування земельної ділянки, які виникли між сторонами, це правовідносини з користування земельною ділянкою, і власник спірних земельних ділянок може вимагати усунення порушення його права володіння і користування цими ділянками, зокрема вимагаючи повернути таку ділянку йому з чужого незаконного володіння.

Суд наголошує, що позивач є законним власником земельних ділянок, тому відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України, має право звертатися до суду з вказаним позовом для захисту свого майнового права.

Суд констатує, що договори оренди від 14.09.2012 року не укладені, а відповідач, який використовує земельні ділянки на підставі цих договорів, чинить позивачу перешкоди в здійсненні права власності на ці земельні ділянки.

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18 (провадження №61-19252св19), який суд враховує, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Відтак, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів та законодавства переконує суд, що позов ОСОБА_1 щодо витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та щодо скасування державної реєстрації спірних договорів оренди є обґрунтованим та підлягає задоволенню шляхом застосування більш ефективного способу захисту про зобов`язання відповідача повернути позивачеві земельні ділянки.

Згідно зі ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З огляду на те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння позивача поза його волею, витребування вказаних земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідає вимогам ст.387 ЦК України.

Отже позов у цій частині підлягає задоволенню.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.133 ЦПК України).

Частинами 1, 2, 3 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовом до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1681,60 грн. по 840,80 грн. за позовні вимоги про витребування двох земельних ділянок з чужого незаконного володіння (а.с.1, 2).

Ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки вказані позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною 3 ст.133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат (ч.ч.3, 4 ст.139 ЦПК України).

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.6, 7, 8, 9 ст.139 ЦПК України).

Судом за клопотанням позивача ОСОБА_1 призначалася почеркознавча експертиза, яка проведена ВВ КНДІСЕ і надано висновок від 14.04.2021 року за №1475/1476/21-21 (а.с.117-122).

Вартість експертизи становить 5148,30 грн. (а.с.123).

Витрати на проведення експертизи, відповідно до ухвали суду від 12.02.2021 року, покладено судом на позивача ОСОБА_1 (а.с.107-109).

Позивач ОСОБА_1 у повному обсязі провів оплату за проведення судової почеркознавчої експертизи, що вбачається із квитанції від 01.04.2021 року (а.с.186).

Оскільки вказаний висновок експерта є одним із доказів на підтвердження зазначених у позові обставин про незаконне, тобто без належних правових підстав, використання відповідачем земельних ділянок позивача, а відтак, підставою для їх витребування з чужого незаконного володіння ФГ на користь ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог щодо їх витребування від відповідача та повернення позивачу і скасування державної реєстрації договорів оренди про право ФГ на оренду земельних ділянок, то витрати на проведення почеркознавчої експертизи, які реально понесені позивачем, слід, в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, стягнути з ФГ «ГРЕНДАЧ».

Відтак, підлягають стягненню з відповідача на користь відповідача витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 5148,30 грн.

Згідно із статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні судом позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує норми ст.ст.2, 15, 133, 137, 141 ЦПК України та практику ЄСПЛ щодо розподілу судових витрат.

Так, Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, в будь-якому разі була надмірна.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат у цій справі встановлено наступні обставини.

Позивачем було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 14 липня 2020 року з адвокатом Кострицею В.С., що підтверджується витягом з договору та ордером серії ВН №140800 від 28 грудня 2020 року (а.с.189, 25).

Адвокатом Кострицею В.С., згідно з договором про надання (правничої) допомоги та представництво від 14 липня 2020 року, розрахунком та погодженням судових витрат (винагороди, гонорару) за надану правничу допомогу (послуги) від 21.06.2021 року визначено вартість робіт (послуг) в обсязі 18000 грн. (а.с.183-184).

Адвокатом Кострицею В.С. до клопотання про приєднання документів на підтвердження понесених судових витрат від 22.06.2021 року (а.с.182) долучено квитанції до прибуткових касових ордерів за №127 від 02.06.2021 року та №137 від 21.06.2021 року (а.с.187, 188), із яких вбачається, що позивачем ОСОБА_1 сплачено адвокату Костриці В.С. гонорар в сумі 15000 грн. та 3000 грн.

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України).

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.5, 6, 7 статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Подібні правові висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16.

Відповідно до правової позиції ВС, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини … За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, суд враховує те, що представником відповідача адвокатом Залокоцькою В.Д. 07.07.2021 року, тобто до ухвалення судового рішення у справі, подано до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу (а.с.193).

Суд вважає такими, що заслуговують на увагу частково доводи, наведені у клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу з огляду на наступне.

Суд враховує те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

Відповідно до попереднього розрахунку судових витрат, наведеного позивачем у позові, ним понесено наступні судові витрати: на сплату судового збору в сумі 1681,60 грн., на сплату правничої допомоги в сумі 8000 грн. та орієнтовно від 200 грн. на представництво в суді (а.с.9), тобто приблизно в сумі 9881, 60 грн.

Проте, у послуги, наданні адвокатом позивачу, згідно із розрахунком, що міститься на аркушах 183-184, до правничої допомоги включено: п.1 виїзд на місце проживання (2 години): попередня консультація щодо характеру спору та складання договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво (0,5 години), за що нараховано 400 грн.

Разом з тим, виїзд на місце проживання та складання договору про надання правничої допомоги, який до того ж не є процесуальним документом, не передбачено у витягу з Договору про надання правничої допомоги як вид правничої допомоги, а також, відповідно до ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не є видом адвокатської діяльності, тому не може враховуватися судом при розподілі судових витрат, відтак такі витрати не можна покладати на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість їх слід покласти на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У вказаному пункті зазначається також про здійснення адвокатом попередньої консультації клієнту, але оскільки відсутній детальний опис витраченого адвокатом часу на вказану послугу та її вартості, так як адвокатом в цілому здійснено розрахунок за три дії, здійснені ним 14.07.2020 року, то до компетенції суду не входить самостійно на власний розсуд визначати вартість вказаної послуги.

Також, у послуги, надані адвокатом позивачу, згідно із розрахунком, що міститься на аркушах 183-184, до правничої допомоги включено: п.2 вивчення документів та ознайомлення із законодавчою базою та судовою практикою (їх аналіз), що входить в предмет доказування по даному спору, консультація, виготовлення копій, складання позовної заяви та клопотання про додаткове витребування документів і подача їх до суду (10 годин), за що нараховано 8000 грн.

Разом з тим, вивчення документів та ознайомлення із законодавчою базою та судовою практикою (їх аналіз), що входить в предмет доказування по даному спору, виготовлення копій, подача документів до суду не є процесуальними діями та не є правничою допомогою адвоката клієнту, не передбачені у витягу з Договору про надання правничої допомоги як вид правничої допомоги, а також, відповідно до ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не є видом адвокатської діяльності, тому такі дії не враховуються судом при розподілі судових витрат та не можуть бути покладені на відповідача, не на користь якого ухвалюється рішення, а натомість їх слід покласти на позивача, на користь якого ухвалюється рішення.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у вказаному пункті зазначається про здійснення адвокатом 25-28.12.2020 року консультації клієнта, складання позовної заяви та клопотання про додаткове витребування документів, але, разом із тим, відсутній детальний опис витраченого адвокатом часу на вказані послуги та дії правового характеру та їх вартості, без уточнення вартості кожної окремої послуги, так як адвокатом в цілому здійснено розрахунок за кілька дій та послуг, що здійснені у вказаний період часу, визначена загальна кількість витраченого часу та вартість робіт, а не детально за кожну дію (послугу), тоді як до компетенції суду не входить самостійно на власний розсуд визначати вартість вказаних послуг.

Крім того, у послуги, надані адвокатом позивачу, згідно із розрахунком, що міститься на аркушах 183-184, до правничої допомоги включено: п.5 складання та подача до суду клопотання про додаткове приєднання документів від 12.02.2021 року на а.с.51, на що адвокатом витрачено 1 годину та визначено вартість вказаної послуги у розмірі 800 грн.

Суд звертає увагу, що таке клопотання у матеріалах справи відсутнє, а на а.с.51 міститься протокол підготовчого судового засідання від 03.02.2021 року.

Відтак, вказані витрати не враховуються судом при розподілі судових витрат та не можуть бути покладені на відповідача, не на користь якого ухвалюється рішення, а натомість їх слід покласти на позивача.

Крім того, у послуги, надані адвокатом позивачу, згідно із розрахунком, що міститься на аркушах 183-184, до правничої допомоги включено пункт б/н (між пунктами 7 та 8 розрахунку), згідно з яким до послуг, дій правового характеру включено складання та подача до суду (в копії відповідачу) розрахунку та погодження і клопотання про додаткове приєднання документів по судових витратах та квитанцій і розрахунку (2 години), вартість яких визначено у 1600 грн., а також участь у судовому засіданні 22.06.2021 року впродовж 2,5 години, вартість участі в судовому засіданні визначено у 2000 грн.

Разом з тим, суд зауважує, що складання та подача до суду (в копії відповідачу) розрахунку та погодження судових витрат не є видом правничої допомоги, а розрахунок не є процесуальним документом, тому не враховується судом при розподілі судових витрат, відтак такі витрати не можна покладати на відповідача.

До того ж, враховуючи, що дії по складанню та подачі до суду (в копії відповідачу) розрахунку та погодження витрат на правничу допомогу і клопотання про додаткове приєднання документів по судових витратах та квитанцій і розрахунку не мають детального опису витраченого адвокатом часу щодо складання клопотання про приєднання документів, та вартості, так як адвокатом в цілому здійснено розрахунок за ці дві дії та визначена загальна кількість витраченого часу і вартість робіт, а не детально за кожну дію (послугу), то до компетенції суду не входить самостійно на власний розсуд визначати вартість вказаних послуг, тому ці витрати не можуть бути покладені на відповідача.

Крім того, судове засідання 22.06.2021 року тривало до 1 години, тому адвокатом безпідставно зазначено у вказаному пункті без номера про участь в судовому засіданні 2,5 години, та визначено вартість у 2000 грн.

Враховуючи, що згідно із п.4.1 Договору визначено, що винагорода адвокату оплачується за домовленістю та не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі за годину участі адвоката в судовому засіданні, а з розрахунку витрат на правничу допомогу вбачається, що ця винагорода визначена сторонами у розмірі 800 грн., то за участь у судовому засіданні впродовж 1 години 22.06.2021 року слід врахувати 800 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, суд враховує, що представник позивача приймав участь у судовому засіданні 07.09.2021 року впродовж 2 годин, що не включено у розрахунок витрат, оскільки він подавався станом на 22.06.2021 року, а адвокат Костриця В.С. у судових дебатах просив врахувати вказаний час та витрати при розподілі судових витрат, то витрати у сумі 1600 грн. за 2 години участі адвоката у судовому засіданні 07.09.2021 року слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Отже, суд враховує для розподілу витрат на правничу допомогу наступні витрати по розрахунку представника позивача: по п.3 складання клопотання про призначення експертизи (1 година) 800 грн.; по п.4 участь в судовому засіданні 03.02.2021 року (1,5 години) 1200 грн.; по п.5 участь в судовому засіданні 12.02.2021 року (2 години) 1600 грн.; по п.6 участь в судовому засіданні 27.04.2021 року (0,5 години) 400 грн.; по п.7 ознайомлення з матеріалами справи 02.06.2021 року (0,5 години) 400 грн., складання 02.06.2021 року заяви про відмову ОСОБА_1 від допиту в якості свідка (0,5 години) 400 грн., участь в судовому засіданні 02.06.2021 року (2,5 години) 2000 грн.; по пункту б/н між пунктами 7 та 8 участь в судовому засіданні 22.06.2021 року (1 година) 800 грн., а також участь у судовому засіданні 07.09.2021 року (2 години) 1600 грн., а всього: 800 + 1200 + 1600 + 400 + 400 + 400 + 2000 + 800 + 1600 = 9200 грн.

Відтак, суд приймає до уваги аргументи, наведені представником відповідача у клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу і вважає співмірною у цій справі компенсацію вартості виконаної адвокатом роботи лише у сумі 9200 грн., з урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду та впродовж судового розгляду. Зазначена сума адвокатських витрат є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг.

Отже, вимоги про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в сумі 9200 грн., а в іншій частині позову про стягнення судових витрат слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 15, 19, 81, 83, 89, 133, 137, 139, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст.13, 14, 41 Конституції України, ст.ст.15, 16, 316, 317, 321, 328, 373, 387, 391, 626, 628, 638 ЦК України, ст.ст.78, 93, 125, 152 ЗК України, ст.ст.1, 13, 14, 15 Закону України «Про оренду землі», ст.ст.2, 26, 37 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» та зобов`язати повернути ОСОБА_1 земельну ділянку №219, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 010030095, площею 1,6395 га за межами населеного пункту на території колишньої Сапіжанської, а тепер Джуринської сільської ради Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці Шаргородський район) Вінницької області, право власності на яку належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №072045 від 23.06.2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №198.

Скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 14 вересня 2012 року, укладеного від імені ОСОБА_1 з Фермерським господарством «ГРЕНДАЧ» про право Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» на оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 010030095, площею 1,6395 га за межами населеного пункту на території колишньої Сапіжанської, а тепер Джуринської сільської ради Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці Шаргородський район) Вінницької області, здійснену відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області 02 листопада 2012 року за №05868.

Витребувати з незаконного володіння Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» та зобов`язати повернути ОСОБА_1 земельну ділянку АДРЕСА_1 , призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 010030096, площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території колишньої Сапіжанської, а тепер Джуринської сільської ради Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці Шаргородський район) Вінницької області, право власності на яку належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №072046 від 23.06.2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №199.

Скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 14 вересня 2012 року, укладеного від імені ОСОБА_1 з Фермерським господарством «ГРЕНДАЧ» про право Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» на оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 010030096, площею 2,2492 га за межами населеного пункту на території колишньої Сапіжанської, а тепер Джуринської сільської ради Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці Шаргородський район) Вінницької області, здійснену відділом Держкомзему у Шаргородському районі Вінницької області 02 листопада 2012 року за №05863.

Стягнути з Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати: по сплаті судового збору в сумі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 (шістдесят) копійок; по сплаті за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 5148 (п`ять тисяч сто сорок вісім) гривень 30 (тридцять) копійок; по сплаті за надання професійної правничої допомоги в сумі 9200 (дев`ять тисяч двісті) гривень.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 до Фермерського господарства «ГРЕНДАЧ» про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги відмовити.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Повне найменування (для юридичних осіб) та ім`я (для фізичних осіб) сторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Сапіжанка Шаргородського району Вінницької області, житель АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий 19.09.1995 року Шаргородським РВ УМВС України в Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

- відповідач Фермерське господарство «ГРЕНДАЧ», місцезнаходження: с. Сапіжанка Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці Шаргородський район) Вінницької області, вул. Центральна, буд.174, ідентифікаційний код за .

Повне судове рішення складено 13 вересня 2021 року.

Суддя: