Справа №488/2648/20
Провадження № 22-ц/812/1693/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 серпня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Селіщевою Л.І., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 12 грудня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500967081, згідно якого банк надав відповідачці грошові кошти у розмірі 11 362,33 грн., зі сплатою за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних. Відповідачка зобов`язувалася у визначений договором строк повернути кошти, сплатити відсотки за користування коштами, неустойку та інші передбачені договором платежі.

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги, згідно якого ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право грошової вимоги до боржника за кредитним договором № 500967081 від 12 грудня 2014 року.

26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги до відповідача щодо реального та належного виконання обов`язків за вищезазначеним кредитним договором.

16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до відповідача щодо реального та належного виконання обов`язків за даним кредитним договором.

Вказують, що на підставі вказаних договорів позивач набув право вимоги до відповідачки за кредитним договором.

Також зазначали, що з часу укладення кредитного договору ОСОБА_1 частково виконувала свої зобов`язання та сплачувала певні платежі, проте утворилася заборгованість, яка станом на 07 липня 2020 року становить - 44 560,95 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 11 362,33 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 16 928,60 грн., нараховані 3 % річних - 1 023,97 грн., подвійна облікова ставка НБУ - 2 924,10 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 2 721,95 грн., та заборгованість з пені - 9 600 грн.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 ухиляється від погашення заборгованості в добровільному порядку, просили стягнути на їх користь заборгованість за кредитним договором №500967081 від 12 грудня 2014 року розмірі 44 560,95 грн., 20000 грн. витрат понесених на правничу допомогу та 2102 грн. судового збору.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами свого право на звернення до суду із позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № 500967081 від 12 грудня 2014 р., укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 .

Зокрема зазначав, що 21 червня 2016 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу № 1, згідно якого ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право грошової вимоги до боржника реального та належного виконання обов`язків за кредитним договором № 500967081 від 12.12.2014 р. У витягу Додатку 1 до цього договору факторингу за № 24780 зазначений кредитний договір № 500967081 від 12 грудня 2014 р. Проте повний текст договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року позивач суду не надав, через що суд позбавлений можливості дослідити умови договору, зокрема, щодо розміру грошової вимоги, що передається та моменту переходу права вимоги за цим договором, а також щодо можливості наступного відступлення ТОВ «Кредитні ініціативи» (як фактором) грошової вимоги третім особам.

За укладеним 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА, до останнього перейшли всі права, які належать ТОВ «Кредитні ініціативи» за основними договорами, на передбачених ними умовах, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів, в тому числі, набуло право вимоги до відповідача щодо реального та належного виконання обов`язків за кредитним договором № 500967081 від 12 грудня 2014 року.

Між тим, ні до позову ні до відповіді на відзив, позивач не надав Додатку № 1-1 до договору факторингу, чи належно засвідченого витягу з цього Додатку. При цьому у додатках до відповіді на відзив від 25 грудня 2020 року зазначена копія витягу із Додатку № 1-1 до договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року. Проте через погану якість наданих документів суд позбавлений можливості встановити їх зміст, а відтак суд вважав копію витягу із Додатку № 1-1 до договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26.12.2018 р. такою, що не відповідає вимогам ст. ст. 77,78-79, 95 ЦПК України, та не приймає його до уваги.

Із матеріалів справи також вбачається, що 16.01.2019 р. між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 16-01/19/1, згідно п. 2.1. якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуває належне ТОВ «ФК «Веста» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1, що додається до даного договору. При цьому сторони погодили, що до ТОВ «Вердикт Капітал», як до нового кредитора, переходять всі права, які належать первісному кредитору за основними договорами (п.1.1. кредитні договори, права вимоги за якими відступаються на підставі даного договору), на умовах, передбачених основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним та необґрунтованим, ухвалено не відповідно до норм матеріального права та без всебічного з`ясування обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, тому просили про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що в матеріалах справи наявні докази, сукупність яких, свідчить про існування факту правонаступництва й відповідно про наявність у позивача права на стягнення заборгованості за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 .

Під час оформлення позовної заяви позивачем було взяті відомості щодо відступлення первісним кредитом сум боргу, що зазначені у витягах із додатків до договорів факторингу( реєстри боржників до договорів про відступлення права вимоги).

На думку Товариства, ненадання не витребуваних судом відомостей, про існування яких могло бути відомо позивачу, та для витребування яких достатньо волевиявлення будь-якої сторони процесу, не може слугувати обґрунтованою підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_1 , яка за період користування кредитними коштами здійснювала часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте не погасила заборгованість за кредитним договором в повному обсязі, зобов`язана також сплатити 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст.367ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. п.1, 2 ч. 1 ст. 374ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст.376ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів належними і допустимими доказами свого права на звернення до суду із позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № 500967081 від 12 грудня 2014 р., укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 .

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 12 грудня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 500967081, згідно якого банк надав відповідачці грошові кошти у розмірі 11 362, 33 грн., зі строком користування до 15 грудня 2019 року, та зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 15,99 % річних.

Повернення тіла кредиту і процентів згідно п.2.6 кредитного договору та графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору) передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 491 грн. до 15 числа кожного місяця.

Також, між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір без дати, про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 500967081, згідно якого був змінений п. 2.6 кредитного договору щодо порядку повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором.

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу № 1, згідно якого ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право грошової вимоги до боржника реального та належного виконання обов`язків за кредитним договором № 500967081 від 12 грудня 2014 року. У витягу Додатку 1 до договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року за № 24780 зазначений кредитний договір № 500967081 від 12 грудня 2014 року, розмір правової вимоги складає 17030 грн.12 коп., із яких сума основної заборгованості за договором 11362 грн. 33 коп., сума заборгованості по процентам 5667 грн.79 коп. ( а.с. 24, 109-112).

26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» був укладений договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА, згідно якого ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги до відповідача щодо реального та належного виконання обов`язків за кредитним договором № 500967081 від 12 грудня 2014 року.

Відповідно до п.2.1 договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА, ТОВ «ФК «Веста» в порядку та на умовах, визначених цим договором зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Кредитні ініціативи» за плату, та набуває право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до цього Договору. При цьому до ТОВ «ФК «Веста» переходять всі права, які належать ТОВ «Кредитні ініціативи» за основними договорами, на передбачених ними умовах, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів. Відповідно до додатку -1-1 до цього договору розмір правової вимоги скла 37 537 грн.05 коп., із яких сума основної заборгованості за договором 11362 грн. 33 коп., сума заборгованості по процентам 16574 грн.72 коп., пеня - 9600 грн. або 27937 грн.06 коп. без врахування пені ( а.с. 25-35, 106-108).

Із матеріалів справи також вбачається, що 16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 16-01/19/1, згідно п. 2.1 якого останній набуває належне ТОВ «ФК «Веста» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1, що додається до даного договору. При цьому сторони погодили, що до ТОВ «Вердикт Капітал», як до нового кредитора, переходять всі права, які належать первісному кредитору за основними договорами (п.1.1. кредитні договори, права вимоги за якими відступаються на підставі даного договору), на умовах, передбачених основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів.

Згідно з п.2.3 п.2 договору відступлення прав вимоги №16-01/19/1 від 16 січня 2019 року право вимоги вважається відступленим новому кредитору з дати підписання даного договору, але не пізніше дати здійснення повної оплати новим кредитором ціни прав вимоги відповідно до п.4.2 цього договору. На дату підписання договору, після здійснення повної оплати новим кредитором ціни прав вимоги відповідно до п.4.2 цього договору, сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку №2 цього договору (а.с.36-45).

Відповідно до витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток №1-1 до договору прав вимоги №16-01/19/1 від 16.01.2019 року), за №20113 було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №500967081 у розмірі 37890 грн.93 коп., із яких сума основної заборгованості за договором 11362 грн. 33 коп., сума заборгованості по процентам 16928 грн.60 коп., пеня - 9600 грн. або 28290 грн. 93 коп. без врахування пені (а.с.103).

Згідно з наданим позивачем до суду разом із позовом розрахунком заборгованість ОСОБА_1 станом на 07 липня 2020 року становить - 44 560,95 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 11 362,33 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 16 928,60 грн., нараховані 3 % річних - 1 023,97 грн., подвійна облікова ставка НБУ - 2 924,10 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 2 721,95 грн., та заборгованість з пені - 9 600 грн.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, згідно положень статті 625 ЦК України.

Таким чином, як позичальник, так і боржник зобов`язані виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 500967081, згідно якого банк надав відповідачці грошові кошти у розмірі 11 362, 33 грн., зі строком користування до 15 грудня 2019 року, та зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 15,99 % річних.

У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Так, 21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу №1 (а.с.24), 26 грудня 2018 року, між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «Веста» укладений договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА (а.с.25-38), 16 січня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги №16-01/19/1 (а.с.36).

За такого, висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження переходу права вимоги за вказаним кредитним договором, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , колегія суддів оцінює критично, оскільки такий спростовується матеріалами справи.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність позовних вимог, за наявності підстав для ухвалення нового рішення по суті вимог.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості, станом на 07 липня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» за тілом кредиту становила - 11362, 33 грн., яка є незмінної з часу відступлення права вимоги ПАТ «Альфа Банк», тому на думку колегії суддів, саме така сума підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із змісту позову вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму відсотків на дату відступлення права вимоги в розмірі 16928 грн. 60 коп., колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з витягу з Додатку №1 до договору факторингу від 21 червня 2016 року укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» у якому під №24780 міститься прізвище ОСОБА_1 сума заборгованості по процентам та комісії за кредитним договором №500967081 становлять 5667 грн. 79 коп. (а.с.109-112).

Згідно додатку 1-1 до Договору факторингу від 26 грудня 2018 року укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи та ТОВ «ФК «Веста» сума заборгованості ОСОБА_2 по процентам та комісії становлять 16574, 72 грн.

Відповідно до витягу з Додатку №1 до Договору про відступлення прав вимог від 16 січня 2019 року щодо позичальника ОСОБА_2 залишок по відсотках в валюті кредиту становить 16928,60 грн. (а.с.23).

З аналізу вищенаведених договорів факторингу вбачається, що до Нового кредитора переходять всі права, які належать Первісному кредитору за Основними договорами, на умовах, передбачених основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів.

Відтак, після купівлі прав вимоги, нові кредитори не мали права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів, тобто позивачем не доведено право на нарахуванням відсотків на дату відступлення прав вимоги, зробленого попередніми кредиторами.

Враховуючи те, що за договором факторингу від 21 червня 2016 року укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» сума заборгованості по процентам та комісії за кредитним договором №500967081 становили 5667 грн. 79 коп., колегія суддів приходить до висновку, що саме вказані грошові кошти повинні бути стягнення з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимог, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Крім того, зважаючи на положення п.2.1( предмет договору) Договору факторингу №2019-1К1/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року та п.2.1 договору про відступлення права вимоги №16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, відсутні підстави і для стягнення з ОСОБА_2 пені у розмірі 9600 грн., оскільки така була відсутня під час укладення договору відступлення прав вимог від 21 червня 2016 року, а нові кредитори права нарахування пені не набули.

Також, ТОВ «Вердикт Капітал» заявлялась вимога про стягнення з ОСОБА_1 2721 грн. 95 коп. заборгованості за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості).

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у пункті 2.1. Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року (а.с.36-45), сторони погодили, що до Нового кредитора переходять всі права, які належать Первісному кредитору за Основними договорами, на умовах, передбачених Основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами Основних договорів.

Отже, до позивача не перейшло право нарахування відсотків та пені як виду неустойки та процентів, згідно з умовами договору Кредиту (основного договору), а тому слід відмовити в задоволенні вимог про стягненням відсотків в розмірі 2721, 95 грн.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс180), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 ц ( провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За умовами кредитного договору №500967081 сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який виданий на 60 місяців до 15 грудня 2019 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 15 грудня 2019 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 15 числа кожного місяця. Починаючи з 15 грудня 2019 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути здійснена лише у межах погодженого сторонами строку кредитування

Отже, після закінчення строку кредитування 15 грудня 2019 року позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц (14-318цс18).

Отже, протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

З аналізу наведених вище норм закону, вбачається, що право на застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних у кредитора виникає саме з моменту закінчення строку дії договірних правовідносин, тобто, у даному випадку з 15 грудня 2019 року.

При цьому, надані до позову ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунки суми стягнень інфляційних втрат та 3% річних, здійснені за період з 07 липня 2017 року, є помилковим.

Відтак, до стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» підлягає сума 3% річних за період з 15 грудня 2019 року по 07 липня 2020 року (206 днів) в сумі 191, 90 грн.( період заборгованості з 15 по 31 грудня 2019 року - 11362.33 х 17 днів х 3% річних /100% /365( кількість днів у році)- 15 грн. 88 коп.;

період заборгованості з 01 січня по 07 липня 2020 року - 1132.33 х 189 днів х 3% річних /100% /366 ( кількість днів у році)- 176 грн.02 коп.).

Щодо пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 07 липня 2019 року по 07 липня 2020 року, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що таку розраховано виходячи з подвійної облікової НБУ.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За порушення строків виконання грошового зобов`язання, кредитор має право застосовувати фінансові санкції, зокрема нараховувати пеню у розмірі, встановленому у договорі.

Пеня - це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на пеню не нараховуються. Сплата пені не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Облікова ставка Національного банку - один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

За приписом ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч.2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Установлене ст.3 названого Закону обмеження розміру пені не стосується неустойки, встановленої іншими законодавчими актами, як роз`яснено п. 2.9 Постанови від 17 грудня 2013 року № 14.

Разом з тим, з преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" вбачається, що дія такого закону не поширюється на відносини між фізичною та юридичною особами.

Відтак, вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог ТОВ «Вердикт Капітал» та стягнення з ОСОБА_1 на їх користь 17 222 грн. 02 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту - 11362, 33 грн., нараховані 3% річних 191 грн. 90 коп. та 5667 грн. 79 коп. заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимоги ПАТ «Альфа Банк» ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відповідно до норм ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

До апеляційної скарги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» долучило фотокопії: витягів з Додатку 1 до Договору факторингу від 21 червня 2016 року за Договором кредиту № 500948976 від 24 червня 2014 року (номер у реєстрі № 24229); з Додатку 1-1 до Договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року; з Додатку 1 до Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року; копії - платіжного доручення № 10 від 22 січня 2019 року про сплату 13 223 000,00 у відповідності до п.п. 4.2 Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року; платіжного доручення № 9 від 14 січня 2019 року про сплату 11 885 941,49 у відповідності до п.п. 4.2 Договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року; платіжного доручення № 88 від 27 грудня 2018 року про сплату 1 336 500,00 у відповідності до п.п. 4.2 Договору відступлення прав вимоги № 2019-1КІ/ВЕСТА 26 грудня 2018 року; платіжного доручення № 19339 від 21 червня 2016 року про сплату 2 300 000,00 у відповідності до п.п. 4.2 Договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА № 16- 01/19/1 від 21 червня 2016 року, заявивши клопотання про їх долучення.

Також ТОВ «Вердикт капітал», у своїй апеляційній скарзі посилався на те, що ПАТ «Альфа Банк» не передано наступним кредиторам розрахунку суми боргу станом на дату відступлення та інші докази, в тому числі, виписки по рахунку на підтвердження факту видачі кредиту та реальності відступлення суми боргу. З метою отримання відповідних документів, позивачем 08 липня 2021 року було здійснено запит до Банку із вимогами про надання такої виписки, але на дату подання апеляційної скарги, відповіді отримано не було. За таких обставин, ТОВ «Вердикт Капітал» заявило клопотання про витребування від ПАТ «Альфа Банк» первинних бухгалтерських документів ( виписку по рахунку) стосовно видачі кредиту по кредитному договору №500967081 від 12 грудня 2014 року.

18 серпня 2021 року на адресу апеляційного суду від ТОВ «Вердикт Капітал» надійшло клопотання про долучення доказів виписки (детального розрахунку) по рахунку за кредитним договором, посилаючись на отримання її на їх запит від Банку та просили долучити її до матеріалів справи.

До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 надала копію рішення Корабельного суду м. Миколаєва від 21 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого таким, що не підлягає виконанню, проте клопотання про його долучення як доказів не заявлялось.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

У справі, що переглядається, ТОВ «Вердикт Капітал » не доведено неможливості подання долучених ним до апеляційної скарги документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, а тому не беруться судом до уваги.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

У апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал » посилається на те, що відповідні додатки до договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами не надавались через відсутність такої вимоги з боку суду першої інстанції.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача щодо наявності поважних причин неподання всіх наявних у нього документів, якими підтверджується його право вимоги до відповідача за кредитним договором №500967081 від 12 грудня 2014 року, оскільки в силу ст. 12, 13, 43, 81, 83, 84 ЦПК України сторони розпоряджаються своїми правами щодо визначення підстав і предмету позовних вимог, обсягу доказів, якими вони доводять обставини, на які посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень, і суд не може збирати докази з власної ініціативи.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для прийняття і дослідження наданих позивачем та відповідачем нових доказів на стадії апеляційного провадження.

Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Так, позивачем ставилось питання про стягнення з відповідача на корить їх суми понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

На підтвердження понесення таких витрат надано наступні докази: - Договір №21-12/2019 про надання правничої допомоги від 21.12.2019р., укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та АО «Вердикт» (а.с.62-65); платіжне доручення №686 від 23.06.2020 року на суму 200000,00грн (а.с.61); заявку на надання юридичної допомоги №67 від 04.06.2020 року на суму 20000,00грн (надані послуги - надання усної консультації - 1500,00грн, надання усної консультації - 1500,00 грн, надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти - 9000,00 грн (3 години), складення позовної заяви про стягнення боргу, підготовка та друк необхідних документів - 8000,00 грн (4 години) (а.с.68); Витяг з Акту №6 про надання юридичної допомоги від 22.06.2020 року на суму 20000,00грн (список наданих послуг та витрачений час є аналогічним наведеному вище, а.с.69).

При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), задоволення позову на 38,64%, враховуючи, що адвокатом фактично було складено лише позовну заяву, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) -9 годин, ціни позову 44560,95 грн (спір є малозначним), колегія суддів вважає, що розмір гонорару в 20000,00 грн. є необґрунтованим та явно завищеним, оскільки сума гонорару адвоката лише в суді першої інстанції складає майже 1/2 ціни позову, при тому, що адвокатом було підготовлено лише позовну заяву, на що витрачено порівняно невеликий проміжок часу. У судовому засіданні адвокат інтереси відповідача не представляв.

Окрім того, у відзиві на позовну заяву поданому до суду першої інстанції відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, з урахуванням необхідності дотримання принципу розумності та співмірності.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для зменшення суми витрат відповідача на правничу допомогу до 3000,00грн, що буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило 2102,00 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги -3153,00 грн.

Оскільки даною постановою позов задоволено частково та визначено до стягнення суму заборгованості за тілом кредиту в сумі 17222, 02 грн, то вимоги банку задоволено на 38,64% (17222,02*100/44560,95).

Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 2030,53 грн ((2102+3153))*38,64%) за подачу позову та апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" - задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» () заборгованість за кредитним договором №500967081 від 12 грудня 2014 року у сумі 17 222 (сімнадцять тисяч двісті двадцять дві) грн. 02 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 11362 ( одинадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 33 коп., 5667 ( п`ять тисяч шістсот шістдесят сім ) грн. 79 коп. - заборгованість за відсотками, 191 ( сто дев`яноста одна) грн. 90 коп. - нараховані 3% річних та 3000 (три тисячі) грн. витрат на правову допомогу та 2030 (дві тисячі тридцять) грн. 53 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року.