ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року м. Чернівці Справа № 725/5364/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.Б., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-комерційний центр»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватне підприємство «Порядок в домі»,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2021 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 липня 2021 року, ухвалених під головуванням судді Нестеренка Є.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , яка діє в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-комерційний центр» (далі - ТОВ «ТКЦ»), звернулась з позовом до суду до відповідачів про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.

В обґрунтування позову посилалась на те, що ТОВ «ТКЦ» є власником нежитлової будівлі АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень загальною площею 63,80 м.кв., розташованих на першому поверсі буд. АДРЕСА_2 , де розміщений магазин канцтоварів, які примикають до нежитлової будівлі АДРЕСА_1 . Над вказаними нежитловими приміщеннями на другому поверсі буд. АДРЕСА_2 знаходиться 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_3 , власниками якої є відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і які в ній проживають.

Частина нежитлових приміщень позивача на першому поверсі буд. АДРЕСА_2 виходить за межі цього будинку, примикаючи безпосередньо до буд. АДРЕСА_1 . Ця частина приміщення має свою горизонтальну

Провадження №22-ц/822/891/21, №22-ц/822/899/21

покрівлю, яка знаходиться на рівні підлоги квартири відповідачів, які без відома та згоди власника використовують останню для власних потреб, самочинно облаштувавши в стіні своєї квартири замість вікна двері, через які виходять зі своєї квартири на покрівлю належних позивачу нежитлових приміщень, ходять по ній, зберігають там речі власного вжитку, сушать білизну та вигулюють домашніх тварин, тобто фактично використовують покрівлю нежитлових приміщень позивача як власний внутрішній дворик для своїх потреб, що підтверджується фото- та відеозйомкою.

Такі неправомірні дії відповідачів призводять до затримки снігу та дощових вод на даху із наступним затіканням талих та дощових вод в приміщення, які належать ТОВ «ТКЦ», які в даний час використовуються як магазин канцелярських товарів, що було зафіксовано неодноразово впродовж грудня 2019 року, січня-червня 2020 року на відео, також про це було складено акт, окрім цього зазначені обставини можуть підтвердити свідки.

Таким чином, своїми діями відповідачі незаконно експлуатують покрівлю, яка не призначена для такого використання, що в свою чергу перешкоджає позивачу провести технічний огляд покрівлі для своєчасного виявлення пошкоджень, проведення ремонтних робіт для усунення дефектів з метою запобігання пошкоджень стелі та стін дощовими та талими водами.

04.03.2021 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій остаточно просила усунути перешкоди в користування належними на праві власності ТОВ «ТКЦ» нежитловими приміщеннями №6-1,6-2,6-3,6-4 та 6-5 першого поверху будівлі літ. «А» по АДРЕСА_2 та нежитловими приміщеннями №1-4 та 1-5 першого поверху будівлі літ. «А» по АДРЕСА_1 шляхом заборони відповідачам виходити з належної їм квартири на дах, що знаходиться над цими приміщеннями, та використовувати його для будь-яких власних потреб та стягнути судові витрати.

Представником відповідача ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначав, що позов не визнає, оскільки в ньому твердження позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Окрім цього, відповідач жодних письмових повідомлень-пропозицій від позивача про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном не отримувала.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2021 року позовні вимоги ТОВ «ТКЦ» задоволено.

Усунуто перешкоди в користування належними на праві власності ТОВ «ТКЦ» нежитловими приміщеннями №6-1,6-2,6-3,6-4 та 6-5 першого поверху будівлі літ. «А» по АДРЕСА_2 та нежитловими приміщеннями №1-4 та 1-5 першого поверху будівлі літ. «А» по АДРЕСА_1 шляхом заборони відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виходити з належної їм квартири на дах, що знаходиться над цими приміщеннями, та використовувати його для будь-яких власних потреб.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Додатковим рішенням Першотравневого районного суду від 21 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ТОВ «ТКЦ» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 530 грн, по 4 882,50 грн з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2021 року ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Вказує, що висновки суду зроблені без всебічного та повного з`ясування всіх обставин справи та дійсним обставинам не відповідають. Доказам не дана належна юридична оцінка, як наслідок цього, рішення суду підлягає скасуванню.

Вважає, що висуваючи вимоги до відповідачів, які чинять позивачеві перешкоди, останній мав би довести, що кожен із зазначених ним чотирьох відповідачів порушує його права окремо. Разом з тим, під час розгляду справи в суді представник позивача вказувала виключно на ОСОБА_1 як особу, що чинить позивачеві перешкоди. Жодного доказу про чинення перешкод з боку інших відповідачів суду надано не було, і не могло бути надано, оскільки вони там не проживають.

За вказаних обставин, у суду першої інстанції не було законних підстав вважати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 особами, які чинять товариству будь-які перешкоди, лише тому, що зазначені особи є співвласниками квартири в буд. АДРЕСА_2 .

Стверджує, що двері не були самовільно встановлені, оскільки у 1995 році були внесені відповідні зміни в техдокументацію на квартиру, а суд при ухваленні оскаржуваного рішення не звернув уваги на норми ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва», так як через дах, покрівля якого примикає на рівні підлоги до стін квартири відповідачів, можна потрапити у двір, а влаштовані двері можна вважати і евакуаційним виходом.

Також, апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач вказує на обставину потрапляння води в приміщення магазину канцтоварів через те, що по даху ходять, однак не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою і діями відповідачів, а акт від 12.12.2019 року складений без участі відповідачів є одностороннім.

Оскільки нежитлові приміщення першого поверху є вбудовано-прибудованими, тому вони покриті дахом, який є експлуатаційним, тобто служить як дах для нежитлових приміщень першого поверху. Вказана частина конструктивних елементів покрівлі вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень першого поверху багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 не можуть бути приватною власністю позивача або інших окремих власників квартир (нежитлових приміщень) багатоквартирного будинку, оскільки належить до конструктивних елементів вищезазначеного багатоквартирного будинку, відноситься до спільного майна багатоквартирного будинку (несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку).

Посилаючись на ст.32 Конституції України, ст.307 ЦК України та ЗУ «Про інформацію» вважає, що власник не має права знімати своїх сусідів на фото-, кіно- чи відеоплівки без їх згоди, а тому надані позивачем фото- та відеоматеріали отримані ним в незаконний спосіб, унеможливлюють їх використання в якості доказів по справі.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду про стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 оскаржив його подавши апеляційну скаргу, в якій просить останнє скасувати, прийняти нове, яким відмовити в стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування підстав для скасування рішення суду вказує, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були повідомленні про дату та час судового засідання, на якому вирішувалось питання про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги, а сама ОСОБА_1 бажала прийняти участь в судовому засіданні та прибула до суду на визначену дату для попереднього ознайомлення з матеріалам справи та надання в судовому засіданні відповідних заперечень, однак у визначений час судове засідання не розпочалось, а їй було запропоновано написати заяву про невизнання вказаних вимог.

Крім того, ОСОБА_1 не отримувала жодних документів від позивача, які б підтверджували понесення стороною позивача витрат на правничу допомогу, а представник останньої теж не отримав наведених вище документів, подав до суду заяву про те, що на дату слухання він перебуватиме у щорічній відпустці, а його довірителька потребує правової допомоги, у зв`язку з чим просив відкласти розгляд справи.

Також наголошує, що докази понесених судових витрат були надані суду стороною позивача 16.07.2021 року, хоча судом, згідно рішення від 08.07.2021 року, був встановлений строк для подання таких до 14.07.2021 року.

Судом при ухваленні додаткового рішення не враховано, що ОСОБА_1 являється особою пенсійного віку, має невеликий дохід (пенсію), являється інвалідом 3 групи з дитинства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувані рішення суду зазначеним вимогам закону відповідають в повній мірі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.16.1.2 розділу 16 ДСТУ-Н Б В.2.6-214:2016 передбачено, що головним завданням експлуатації покриттів об`єктів є зберігання будівельних конструкцій, забезпечення зберігання і працездатності інженерного обладнання, наявного в просторі покриття, а також забезпечення нормальних санітарно-гігієнічних умов приміщень, розташованих під покриттям.

Дії відповідачів, а саме використання власності позивача без його дозволу та не за призначенням, свідчать про наявність об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права та з урахуванням вимог п.4 ч.2 ст.16 ЦК України дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Колегія суддів апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ТОВ «ТКЦ» є власником нежитлових будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з державного реєстру прав (а.с.7, 8).

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно (а.с.10).

Згідно технічного паспорту на нежитлові приміщення 6-1 - 6-5 будинку по АДРЕСА_2 , технічного паспорту на нежитлові приміщення А, Б, В, Г, Д, Е, Ж будинку по АДРЕСА_1 та поповерхового плану квартири АДРЕСА_4 вбачається, що нежитлові приміщення 6-1 - 6-5 розташовані на першому поверсі будинку по АДРЕСА_2 . На другому поверсі, над зазначеними вище приміщеннями позивача розташована квартира АДРЕСА_5 якої наявний дверний отвір, за межами якого знаходяться нежитлові приміщення 1-4, 1-5 будівлі літ «А» будинку по АДРЕСА_1 (а.с.83-86, 88-92, 139, 144).

13.12.2019 року ТОВ «ТКЦ» направляло ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень права власності, а саме припинити використовувати дах будівлі магазину у власних цілях, не ходити по ньому та не зберігати там жодних речей, що підтверджується описом та квитанціями АТ «Укрпошта», однак було повернуто з підстав «за закінченням терміну зберігання» (а.с.16-18).

З акту №1 про наслідки залиття нежитлового приміщення від 12.12.2019 року вбачається, що приміщення, яке оглядається, розташоване на 1 му поверсі одноповерхового будинку по АДРЕСА_1 , безпосередньо над яким розміщена квартира АДРЕСА_3 , з якої облаштовано вихід на дах належної ТОВ «ТКЦ» будівлі, яке використовується як внутрішній дворик (вивішується білизна, ходять, зберігаються речі, вигулюються тварини). На думку комісії причиною залиття нежитлового приміщення є самовільне неправомірне використання даху (а.с.22).

Як встановлено в рішення суду, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 не заперечувала використання даху приміщення по АДРЕСА_1 , як внутрішній дворик до своєї квартири. Крім цього, зазначена обставина підтверджується відео доказами, наданими позивачем, і які містяться в матеріалах справи.

Статтею 13 Конституції визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

У ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В силу ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ст.386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, то слід виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, встановлених обставин та доводів сторін, спір виник щодо використання даху нежитлового приміщення не власниками останнього у власних цілях.

Апеляційний суд не приймає до уваги запереченнями апелянта про безпідставне покладення обов`язку судовим рішення на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 не надає жодних документів щодо наявності прав представляти інших відповідачів та оскаржувати рішення суду в їх інтересах.

Що стосується посилання на необхідність евакуаційного виходу та наголошення, що відповідач відмовився від вимоги про демонтаж вхідних дверей, які виходять на покрівлю даху магазину, колегія вказує наступне.

Так, евакуаційний вихід це вихід із будинку (споруди), безпосередньо назовні або вихід із приміщення, що веде назовні, до коридору чи сходової клітки безпосередньо або через суміжне приміщення.

Виходи вважаються евакуаційними, якщо вони ведуть із приміщень: першого поверху безпосередньо назовні або через коридор, вестибюль, сходову клітку; будь-якого поверху, окрім першого, до коридору, що веде на сходову клітку або безпосередньо у сходову клітку (в тому числі через хол). При цьому сходові клітки повинні мати вихід назовні безпосередньо або крізь вестибюль, що відокремлений від прилеглих коридорів перегородками з дверима; до сусіднього приміщення на тому ж поверсі, яке забезпечене вже згаданими виходами.

Про те, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів використання частини приміщення покрівлі ТОВ «ТКЦ» як евакуаційного виходу під час будь-яких надзвичайних ситуацій.

Доводи апелянта щодо необґрунтованості висновку в акті відносно причин залиття приміщення магазину, а саме через неправильне використання даху, є безпідставними, оскільки позивач не заявляв вимоги про відшкодування завданої шкоди внаслідок пошкодження майна ТОВ «ТКЦ», а наявність чи відсутність причинного зв`язку між використанням даху ОСОБА_1 , що знаходиться над приміщенням належним ТОВ «ТКЦ», і його протіканням не може бути предметом дослідження в рамках цього спору.

Також, захист права власності шляхом зобов`язання звільнити дах від речей не власника та заборона його використання є правом власника майна, яке охороняється законом, тому наявність причинного зв`язку із завданою шкодою при відсутності вимог щодо її відшкодування з`ясуванню не підлягає та не спростовує право позивача на захист власного майна від стороннього використання.

Доводи апелянта про те, що надані ТОВ «ТКЦ» фото та відео фіксація як доказ порушення з боку ОСОБА_1 отримані останнім в незаконний спосіб є безпідставними.

Відповідно до ч.1-2 ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За змістом ст.307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою.

Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-,кіно-,теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці,на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Вимоги ст.307 ЦК України поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками.

Під поняття «фото-, кіно-, теле- чи відеозйомка» підпадає процес фіксації фактів на відповідний фото-, кіно-, теле- чи відео носій.

Згідно статті 1 ЗУ «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. З урахуванням цього, власник не має права знімати своїх сусідів на фото-, кіно- чи відеоплівки без їх згоди.

Однак, в рішенні Конституційного суду України від 20 січня 2012 р. №2-рп/2012 дано визначення, що слід розуміти під інформацією про особисте життя, а також чи є збирання, зберігання, використання та поширення інформації про особу втручанням в її особисте життя, де зазначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.

Можна зробити висновок, що інформація про особисте життя особи це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відеозйомка це щонайменше збирання, зберігання та використання інформації про особисте життя фізичної особи, тобто персональних даних такої особи, що може становити недозволене втручання в особисте життя певної особи. Щоб таке втручання було законним, воно повинно відбуватися за згодою відповідної фізичної особи.

Крім того, чинним законодавством не передбачено порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинках та у під`їздах, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, аналіз зібраних в матеріалах справи доказів дає підстави прийти до висновку, що відеоспостереження встановлено позивачем виключно з метою захисту його прав, створення безпечних умов для збереження власності, охорони житлового будинку та прибудинкової території від протиправного проникнення на його територію сторонніх осіб.

Отже, враховуючи те, що позивачем в рамках безпеки здійснюється фото та відео фіксація власного майна, яке самовільно використовується, та на якому перебуває ОСОБА_1 поза межами власного приміщення - не підпадає під заборону фіксації, отже зазначені норми матеріального права щодо втручання в особисте та сімейне життя не поширюється на даний випадок.

Що стосується невизнання права на приватизацію та наполягання на праві спільного використання даху усіма співвласниками, колегія суддів відзначає, що правомірність набуття у власність спірного приміщення з боку ТОВ «ТКЦ» перебуває поза межами цього спору.

Установивши наведені обставини, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту порушення його прав та створення останньому перешкоди у користуванні належним йому майном, яке підлягає захисту обраним способом, а доводи апеляційної скарги його значення не спростовують.

Що стосується непогодження сторони відповідача з додатковим рішенням суду про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Так, посилання на неповідомлення про розгляд питання щодо витрат на правничу допомогу без інших співвідповідачів є безпідставними, оскільки апелянт не діє в їх інтересах.

Щодо доводів про бажання прийняти участь у розгляді цього питання з боку ОСОБА_1 , то таке спростовується її заявою від 21.07.2021 року, в якій вона просила провести розгляд судове засідання без її участі та заперечувала щодо задоволення заявлених витрат, що також свідчить про ознайомлення з останніми (а.с.207).

Крім того, матеріали справи містять квитанцію про направлення ОСОБА_1 копії заяви про ухвалення додаткового рішення, разом з додатками, що спростовує доводи про не направлення їй та не отримання заяви (а.с.191-202).

Що стосується порушення строку, визначеного судом на подання доказів розміру понесення витрат на правничу допомогу, то такий є безпідставним, оскільки стороною позивача заяву до суду направлено засобами поштового зв`язку 13.08.2021 року, що підтверджується конвертом наявним в матеріалах справи (а.с.203).

Посилання на те, що представник ОСОБА_1 також подавав заяву про відкладення розгляду справи, не є підставою для скасування додаткового рішення суду, оскільки остання скористалася своїм правом та подала до суду заяву про розгляд без її участі, заперечивши задоволення заяви сторони позивача, а дії представника не можуть суперечити волі особи, яку він представляє. Заперечення щодо об`єму наданих правових послуг та їх вартості, зменшення суми їх компенсації подана заява не містить.

За наведеного оскаржуване додаткове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального та процесуального права, а апеляційна скарга не містить обґрунтування не співмірності, не розумності та невідповідності стягнутих витрат наданій правовій допомозі, окрім того, що ОСОБА_1 є особою пенсійного віку та інвалідом 3-ї групи, що в силу процесуального закону не є самостійною підставою для відмови у їх компенсації або зменшення розміру таких витрат.

Також, суд апеляційної інстанції не перевіряє розрахунок суми судових витрат, оскільки такий не оспорюється і не спростовується апелянтом.

Доводи апеляційних скарг не спростовують законності висновків суду першої інстанції, отже не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367-369, 374,375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2021 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/

З оригіналом згідно: суддя І.Н. Лисак