Провадження № 22-ц/812/1300/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Миколаїв

справа № 489/1436/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України в Миколаївській області, Прокуратури Миколаївської області, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області

про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 адвоката Сидорчук Катерини Анатоліївни

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 20 квітня 2021 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду (повний текст судового рішення складено 26 квітня 2021 року),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через представника, звернувся з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Прокуратури Миколаївської області (далі Прокуратура), Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - ГУ НП в Миколаївській області) про відшкодування моральної шкоди.

У позовній заяві зазначено, що 5 квітня 2003 року за фактом вбивства ОСОБА_2 порушено кримінальну справу № 03020016 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК. 16 січня 2013 року відомості за фактом вбивства ОСОБА_2 були внесені до ЄРДР за №0000272. 15 січня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 статті 115 КК, тобто умисному вбивстві ОСОБА_2 16 січня 2014 року ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні вбивства Ленінським районним судом м. Миколаєва було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО м. Миколаєва. Вказана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувалася. 9 квітня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 статті 186 КК, ч. 3 статті 289 КК. За весь час перебування під слідством та судом, ОСОБА_1 не визнавав себе винним у вчиненні вбивства. 16 липня 2014 року вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні злочину за ч. 1 статті 115 КК та виправдано за недоведеністю його вини. Цим же вироком його визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 статті 289, ч. 2 статті 186 КК та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 2 червня 2017 року вирок залишено без змін.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконних дій органу розслідування він в період з 16 січня 2014 року по 02 червня 2017 року (40 місяців 18 днів) знаходився під слідством та судом, перебуваючи під вартою та місцях позбавлення волі, що призвело до погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків, приниження його честь та гідність, представник ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України 1 669 753,80 грн. моральної шкоди (а.с.114).

Відповідачі позов не визнали.

Представник ДКСУ у відзиві на позов наголошував на відсутності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивача визнано винним у вчиненні інших злочинів та засуджено до позбавлення волі, а невинуватим визнано лише за ч. 1 статті 115 КК, що не є виправдувальним вироком у розумінні закону, який дає право на відшкодування моральної шкоди. Розмір моральної шкоди є надуманим, визначеним позивачем без урахування засад розумності і виваженості та не відповідає характеру немайнових втрат і обсягу моральних страждань. Представник відповідача також зазначив, що за пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 № 1774-VІІІ, який набрав чинності 1січня 2017 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини застосовується прожитковий мінімум на одну особу в рахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 - 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2189 грн. Отже, сума відшкодування за конкретних обставин та при наявності інших умов не може перевищувати 85 949,81 грн.

Прокуратура Миколаївської області у відзиві позовні вимоги ОСОБА_1 також не визнала, посилаючись на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди через те, що він був визнаний винним у скоєнні злочинів за іншими статтями кримінального законодавства, не був повністю реабілітованим, а тому відсутні факти незаконного тримання під вартою та засудження.

Представник ГУ НП в Миколаївській області у відзиві позов також не визнав, зазначивши, що позивача було виправдано лише за окремим епізодом кримінальної справи. Незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою відносно ОСОБА_1 відповідними органами не встановлено та у процесуальних документах не відображено. Дії органів, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури відносно позивача при проведенні досудового слідства є законними, а тому у позивача не виникло право на відшкодування шкоди. Також позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкода внаслідок пред`явленням підозри за ч. 1 статті 115 КК в розумінні статті 23 ЦК .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в рамках об`єднаного кримінального провадження №0000272 за ч. 3 статті 289, ч. 2 статті 186 та ч. 1 статті 115 КК. Статтею 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94) передбачено вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, тоді як таких підстав судом не встановлено, зокрема, ОСОБА_1 було виправдано лише за окремим епізодом кримінальної справи, виправдувального вироку винесено не було, повної реабілітації не відбулося. В матеріалах справи також відсутнє рішення, яким були б встановлені факти незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування заходів кримінального провадження та закриття кримінального провадження або кримінальної справи щодо позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Апелянт не погодився з застосуванням судом норм матеріального права та посилався на те, що висновки суду мають суперечливий характер. Поза увагою суду залишився факт незаконної підозри та незаконного взяття під варту ОСОБА_1 за фактом вбивства ОСОБА_2 , як окремого кримінального провадження. Факт невинуватості ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 статті 115 КК, констатований вироком, а тому є всі підстави для застосування статей 1-3 Закону №266/94 для відшкодування моральної шкоди, яка полягала у незаконному обмеженні права на вільне пересування, також тривалий час він був змушений виправдовуватись за тяжкий злочин, якого не вчиняв, що негативно вплинуло на стосунки з рідними та оточуючими людьми та принизило його честь та гідність.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ НП в Миколаївській області, вважаючи судове рішення законним та обгрунтованим, наголошував на відсутності передбачених статтею 2 Закону №266/94 підстав відшкодування державою моральної шкоди ОСОБА_1 .

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Справу розглянуто апеляційним судом за участю представника позивача адвоката Сидорчук К.А., прокурора Добрікової І.В., представника ГУ НП в Миколаївській області Поворознюк І.В.

Переглянувши справу за наявними в ній і доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Особливості цього деліктного зобов`язання, в тому числі порядок та умови відшкодування, додатково закріплені Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року№ 266/94-ВР(далі Закон №266/94).

Відповідно до статті 1 Закону №266/94 шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Статтею 2 цього Закону встановлено випадки, за яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, а саме: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

У таких випадках відшкодовується в тому числі і моральна шкода (пункт 5 статті 3 Закону №266/94).

Право на відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, передбачено і пунктом 2 частини 2 статті 1167 ЦК.

Судом встановлено, що 14 червня 2002 року слідчим відділом Корабельного РВ ММУ УМВС України порушено кримінальну справу №02040320 відносно ОСОБА_1 та іншої особи за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 статті 289 КК (заволодіння майном ОСОБА_3 ), та розпочато досудове розслідування (а.с.222 ).

Того ж дня відносно ОСОБА_4 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 статті 186 КК. Справи об`єднані в одне провадження. Постановою від 5 серпня 2002 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 статті 186 та ч. 3 статті 289 КК (а.с.223,224).

Постановою від 5 серпня 2002 року матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_4 виділені в окреме провадження у зв`язку з його розшуком (а.с.225).

5 квітня 2003 року за фактом вбивства ОСОБА_2 порушено кримінальну справу №03520016 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 статті 115 КК ( а.с.226).

Відомості за фактом вбивства ОСОБА_2 внесені до ЄРДР за № 0000272 16 січня 2013 року.

2 грудня 2003 року оголошено розшук ОСОБА_1 (а.с.227).

15 січня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 115 КК (за фактом вбавства ОСОБА_2 ) ( а.с.228)

16 січня 2014 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Миколаєва ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а 13 березня того ж року продовжено до 16 квітня 2014 року (а.с. 229,230, 231).

7 квітня 2014 року матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками, передбаченими ч.1 статті 115 КК об`єднані в одне провадження з кримінальними провадженнями за частиною 2 статті 186 КК та ч. 3 статті 289 КК (а.с.232-233).

9 квітня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 статті 115, ч. 3 статті 289, ч. 2 статті 186 КК (а.с.234-236).

11 квітня 2014 року в межах об`єднаного кримінального провадження №0000272 (ч. 3 статті 289, ч. 2 статті 186, ч.1 статті 115 КК) заявлене клопотання про застосування запобіжного заходу на час судового розгляду у вигляді тримання під вартою. Підставою запобіжного заходу зазначено підозра у вчиненні злочинів, передбачених статтями 115,186 та 289 КК, а також ухилення ОСОБА_1 від досудового розслідування, його тривалий розшук, неодноразові судимості, підозра у вчинення особливо тяжких злочинів, негативної характеристики відсутності місця роботи та доходів. (а.с.237,238).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 10 червня 2014 року тримання ОСОБА_1 продовжене до 14 серпня 2014 року (а.с.239).

16 липня 2014 року вироком Ленінським районним судом м. Миколаєва ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 статті 289 та ч. 2 статті 186 КК з призначенням остаточного покарання строком на сім років. Строк відбування покарання рахувати з 16 січня 2014 року. За ч. 1 статті 115 КК ОСОБА_1 виправдано (а.с.10-14).

23 жовтня 2014 року вироком Апеляційного суду Миколаївської області скасовано вирок Ленінського районного суду від 16 липня 2014 року в частині виправдання ОСОБА_1 за ч.1 статті 115 КК. Він визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.1 статті 115 КК, та призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі (а.с.15-19). 20 травня 2015 року ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок апеляційного суду залишено без змін (а.с.20-23).

21 січня 2016 року постановою Верховного Суду України скасовані судові рішення касаційної та апеляційної інстанції щодо засудження ОСОБА_1 за ч.1 статті 115 КК скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд (а.с.24-28).

2 червня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2014 року в частині визнання ОСОБА_1 невинуватим за ч.1 статті 115 КК та виправдання за цією нормою, залишено без змін (а.с.29-36).

ОСОБА_1 раніше неодноразово судимий.

Встановлені обставини свідчать про те, що на час обрання запобіжного заходу - 16 січня 2014 року у вигляді тривання під вартою з посиланням на звинувачення за статтю НОМЕР_1 ОСОБА_1 було пред`явлене обвинувачення за статтями 189 та 289 КК, за якими згодом і засуджено до позбавлення волі.

В рамках кримінального провадження за статтями 186 та 289 КК у період 2002-2003 років ОСОБА_1 перебував у розшуку.

Перебування під вартою з 16 січня 2014 року зараховано ОСОБА_1 у строк відбування покарання, призначеного за ч.2 статті 186 та ч.3 статті 289 КК.

Судовими рішенням у кримінальній справі ОСОБА_1 виправдано лише за одним із складу злочинів статтею 115 КК, в іншій частині вирок суду є обвинувачувальним.

Отже, застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу з 16 січня 2014 року у розумінні статті 1176 ЦК та статті 2 Закону №266/94 не можна вважати незаконним триманням під вартою та достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди за цими нормами.

Верховним Судом при розгляді справи з аналогічними фактичними обставинами сформульовано висновок про те, що право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону №266/94 виникає в особи у випадку її повної реабілітації (постанова від 06 березня 2019 року у справа № 161/10842/15-ц, провадження № 61-20009св18).

При цьому Верховний Суд посилався на пункт 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі Положення), яким прямо передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з основним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування державою моральної шкоди позивача, оскільки його перебування під вартою в рамках звинувачення за статті 115 КК (з 16 січня по 9 квітня 2014 року) не набуло всіх необхідних ознак незаконного взяття і тримання під вартою у розумінні статті 1176 ЦК, статті 2 Закону №266/94 та пунктів 3,4 Положення.

При цьому апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що оскільки тримання під вартою з 16 січня 2014 року відбувалось за звинуваченням за статтею 115 КК, а судом його було визнано невинуватим за цією нормою, то він набув право на відшкодування моральної шкоди за Законом №266/94 та Положенням.

Таке тлумачення та застосування норм цивільного законодавства носить формальний характер та не враховує мету запровадження відповідальності суспільства в особі держави за порушення прав людини та дійсного заподіяння їй душевних страждань таким порушенням.

Висновків апеляційного суду, як викладені вище, доводи апеляційної скарги не спростовують.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення та задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 17 вересня 2021 року