ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3177/21 Справа № 175/4472/17 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 578 696, 55 грн., з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2014 року. Відповідно до п.11 Договору, договір є укладеним в момент передачі грошей, тобто 26.12.2013 р. Крім того, факт отримання вказаних коштів підтверджується розпискою ОСОБА_2 в якій він визнав, що станом на 01.01.2015 р. він має заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі 2 624 176 грн. Відповідно до п. 2 Договору позика надається позичальнику під 60% (шістдесят) відсотків річних. Позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проценти за користування позикою. Відповідно до положень п.4 Договору, за прострочення повернення позики Позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10% від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60% річних від простроченої суми за весь час прострочення. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, на момент звернення до суду у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 7 419 873,78 грн. Окрім того, згідно п.6 Договору, сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до доларів США більш ніж на 2% від його офіційного курсу на дату укладання Договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проіндексовану суму позики. Оскільки позивач неодноразово звертався як в усній формі, так і в письмовій до відповідача з вимогою повернути вказані кошти та сплатити відсотки за користування ними, однак останній ігнорує вимоги позивача та жодних дій щодо повернення коштів не вчиняє, тому останній вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму позики в розмірі 409949,29 грн., проценти за користування позикою в сумі 962788,65 грн. та штраф в розмірі 92880,43 грн., а всього 1465618 (один мільйон чотириста шістдесят п`ять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 37 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 2316 (дві тисячі триста шістнадцять) грн. 00 коп.

Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року по справі №175/4472/17 і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, згідно умов якого у момент підписання цього договору позикодавець передав у власність позичальнику готівкові кошти у сумі 1 578 696 грн 55 коп. (175 410 доларів США), а позичальник отримав вказану суму грошей і зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк, що зазначений цим договором; підписанням цього договору позичальник підтверджує факт отримання грошей в зазначеній сумі (а.с. 10).

Згідно пункту 2 договору позики від 26 грудня 2013 року сторони домовились, що позика надається позичальнику під 60% річних; позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проценти за користування позикою.

У пункті 4 вказаного вище договору погоджено, що за прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10 % від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Пунктом 5 договору позики сторони згідно із статтею 259 ЦК України домовилися збільшити строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафу та процентів до 3 (трьох) років.

Відповідно до пункту 6 договору позики сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до доларів США більш ніж на 2 % від його офіційного курсу на дату укладення договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проіндексовану суму позики (платежу за позикою). Проіндексована сума позики (платежу за позикою) визначається як (А1/А0) х СП = ПСП, де А1 - офіційний курс долара США на дату повернення позики (здійснення платежу за позикою); А0 офіційний курс долара США на дату укладення договору, СП сума позики (платежу за позикою); ПСП проіндексована сума позики в гривнях (платежу за позикою), яку позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю.

Договір є укладеним в момент передачі грошей, тобто 26 грудня 2013 року і діє до 31 грудня 2014 року (пункт 11 договору позики).

На підтвердження заборгованості за вказаним договором позики позивач надав копію розрахунку, яку вважає розпискою до вищевказаного договору позики (а.с. 11). У вказаній розписці зазначено, що ОСОБА_2 має борг станом на 01.01.2015 року 2624176,00 грн., ставка % за 2015 рік становить 2,5 % щомісяця …Документ датований 26.03.2015 року, також містить ціни на сільгосппродукцію.

Однак, з даного документу, не вбачається за яким саме договором позики виникла вищевказана заборгованість.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даним документом від 26.03.2015 року не підтверджено, що вказана заборгованість виникла на підставі договору позики від 26.12.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано копії розписок від 31 грудня 2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 згідно договору позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2014 рік в сумі 462555,44 грн. та 187336,82 грн., всього 649892,26 грн. (а.с.53).

Згідно розписки від 24 листопада 2015 року, ОСОБА_1 згідно договору позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2015 рік в сумі 417000,00 грн. (а.с.54)

Згідно розписки від 27 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 згідно договору позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2016 рік в сумі 300000,00 грн. (а.с.55)

Згідно розписки від 31.02.2017 року, ОСОБА_1 згідно договору позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2017 рік в сумі 100000,00 грн. (а.с.56)

Згідно розписки від 14.09.2017 року, ОСОБА_1 згідно договору позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2017 рік в сумі 101855,00 грн. Претензій до ОСОБА_2 не має по заборгованості (а.с.57).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Абзац 2 цієї ж статті говорить про те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відмітку ОСОБА_1 у розписці від 24.09.2017 року, що претензій до ОСОБА_2 по заборгованості немає, суд розцінює, як прийняття ним виконання зобов`язання за договором позики від 26.12.2013 року. На спростування чого позивачем належних та допустимих доказів, надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що при розгляді даної справи предмет доказування не доведений позивачем відповідними доказами, а саме позивачем не надано суду доказів не повернення відповідачем коштів, оригіналу розписки позичальника про наявність боргу, а тому факт неповернення відповідачем коштів за договором позики від 26.03.2013 року позивачем не доведений.

Доводи апеляційної скарги, що з позивача підлягає стягненню штраф, проценти, інфляційні втрати та 3% річних, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позов по даній справі не заявлений з підстав ст.625 ЦПК України і позивач не позбавлений права звернутись з позовом у відповідності ст.625 ЦПК України.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова