Справа № 136/904/20
Провадження № 22-ц/801/885/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 рокуСправа № 136/904/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Кривенко Д. Т. в приміщенні суду в м. Липовець, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 23 листопада 2017 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування. Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, оскільки надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту. Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості чим порушив умови кредитного договору.

У зв`язку із зазначеним порушенням, відповідач станом на 23 березня 2020 року має заборгованість у розмірі 124997,39 грн, з яких: 52345,28 грн заборгованість за кредитом; 66223,66 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн штраф (фіксована частина); 5928,45 штраф (процентна складова). Оскільки відповідач у добровільному порядку свою заборгованість перед позивачем не погашає, вищезазначені обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом.

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 23 листопада 2017 року у розмірі 124997,39 грн..

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року відмовлено в задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, отож не доведено, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23 листопада 2017 року та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту (правова позиція Верховного Суду від 03.07.2019, у справі №342/180/17/14-131цс19, Великої Палати). Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15). До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 27.08.2020 (провадження №61-8915св19).

Як убачається з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, у ній відсутні відомості про бажання відповідача оформити на своє ім`я платіжну картку та не зроблено відповідної відмітки про бажаний кредитний ліміт. Крім того, анкета - заява не містить будь-яких даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, доказів отримання кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі, не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача, отож підстав вважати, що у відповідача виникли будь - які зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з подачею анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват-Банку, відсутні. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу конкретного кредитного ліміту та видачу кредитної картки. Зважаючи на викладене, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафів відповідачу, отже доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Суд дійшов висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, яким він обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до укладеного договору б/н від 23 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 50 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 станом на 23 березня 2020 року має заборгованість 124997,39 грн, яка складається з наступного : 52345,28 грн заборгованість за кредитом; 66223,66 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн (штраф фіксована частина); 5928,45 грн штраф (процентна складова).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

20 квітня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» Роя В. Л., в яких він просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та хвалити нове про задоволення позовних вимог.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету - заяву № б/н від 23 листопада 2017 року /а. с. 12/.

Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, оскільки надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості чим порушив умови кредитного договору, у зв`язку із зазначеним порушенням, відповідач станом на 23 березня 2020 року має заборгованість у розмірі 124997,39 грн, з яких: 52345,28 грн заборгованість за кредитом; 66223,66 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн штраф (фіксована частина); 5928,45 штраф (процентна складова).

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту зроблений за неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування усіх обставин справи, з огляду на наступне.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в стягненні фактично отриманих відповідачем коштів з наступних підстав.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачем 52345,28 грн (заборгованість за тілом кредиту), адже факт отримання кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, випискою за договором № б/н станом на 09 травня 2020 року, анкетою-заявою від 23 листопада 2017 року, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 /а. с. 7, 8-9, 10, 12/.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте, відповідач відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подав, як і жодних доказів на спростування факту використання ним кредитних коштів.

З огляду на те, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь - який час, що свідчить про порушення його прав, то в суду першої інстанції не було підстав для відмови у стягненні з відповідача суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів в розмірі 52345,28 грнзаборгованість за тілом кредиту.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам та штрафам.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23 листопада 2017 року, посилався на анкету-заяву, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифи як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що витяг з Умов та правил про надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати пені (комісії) та штрафів у зазначених розмірах та порядку їх нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (23 листопада 2017 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (липень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Анкета-заява, підписана ОСОБА_1 від 23 листопада 2017 року, не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, штрафу (фіксована складова), штрафу (процентна складова).

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову про стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача по тілу кредиту в сумі 52345,28 грн.. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір пропорційно до задоволеної частини позову за подання позовної заяви в сумі 880,32 грн /2102 х 41,88 % (задоволена частина позову) = 880,32/, за подання апеляційної скарги в сумі 1320,47 грн. /3153х41,88 % = 1320,47/.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 рокув частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 листопада 2017 року в сумі 52345,28 гривень заборгованість за тілом кредиту задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 /ідентифікаційний номер НОМЕР_1 / на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» // заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 листопада 2017 року станом на 23 березня 2020 року в сумі 52345,28 гривень заборгованість за тілом кредиту.

В іншій частині рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 /ідентифікаційний номер НОМЕР_1 / на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» // судовий збір за подання позовної заяви в сумі 880,32 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1320,47 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський