ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 680/142/20
Провадження № 22-ц/4820/1094/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №680/142/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальність «Енселко Агро» на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року (суддя Яцина О.І., повне судове рішення складено 07 серпня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та скасування державної реєстрації.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 , зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 2,07 га, кадастровий номер :08:001:0140, що розташована на території Новоушицької селищної ради. 01 жовтня 2012 року між сторонами укладено договір оренди зазначеної вище земельної ділянки строком на 5 років, про що в Державному реєстрі здійснено запис за № 7522547 від 29 жовтня 2014 року. Позивач вказує, що 16 липня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про відсутність у нього наміру продовжувати договірні відносини, на що працівником відповідача йому було вручено примірник спірної додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі, згідно з якою строк договору оренди земельної ділянки продовжено до 29 жовтня 2029 року. Вподальшому ОСОБА_1 повторно звернувся до ТОВ «Енселко-Агро», додавши до заяви висновок експертного дослідження за результатами проведення судово-почеркознавчого дослідження, проте відповідачем відповіді надано не було. Позивач посилається на те, що він не мав волевиявлення та бажання на укладення додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року, яку не підписував, про що свідчить висновок експертного дослідження від 03 грудня 2019 року. Тому ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7522547 від 29 червня 2016 року та скасувати державну реєстрацію цієї додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсною додаткову угоду від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року (кадастровий номер земельної ділянки :08:001:0140), укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Енселко Агро». В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині визнання недійсною додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року (кадастровий номер земельної ділянки :08:001:0140), ТОВ «Енселко Агро» оскаржило його в цій частині в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що суд помилково прийшов до висновку, що відсутність підпису однієї із сторін договору свідчить про порушення вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо укладення договору у формі, встановленій законом. На думку товариства, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання договору (додаткової угоди) недійсною задоволенню не підлягає, оскільки правові підстави для визнання недійсною додаткової угоди за даних конкретних обставин справи відсутні; суб`єктивне цивільне право або інтерес позивача, який діяв недобросовісно, будь-якими діями (бездіяльністю) з боку відповідача не порушено; вибраний позивачем спосіб захисту його прав не відповідає змісту права, яке він вважає порушеним. Апелянт вказує, що позиція суду першої інстанції, викладена у мотивувальній частині рішення є помилковою, такою що не відповідає приписам ст. ст. 203, 215, 638 ЦК України. Крім того, апелянт посилається на правову позицію у постанові Верховного Суду у справі 145/2047/16. Зважаючи на викладене, ТОВ «Енселко-Агро» просить скасувати рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року в оскаржуваній частині та в цій частині постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Так, позивач зазначає, що відповідач помилково вважає, що обраний ним спосіб захисту є неефективним та не відповідає змісту порушеного права, адже до дати подання апеляційної скарги від 17.09.2020 вже з 08.09.2020 припинено право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0140 і крім того, відповідач перестав користуватися вищевказаною земельною ділянкою та припинив сплачувати орендну плату. Позивач посилається на висновок Верховного Суду у постанові №322/1178/17 від 15.01.2020, з якого вбачається, що реалізація права оренди можлива лише після реєстрації такого права чи договору і що договір оренди вважається укладеним та розпочинає свою дію з моменту державної реєстрації. ОСОБА_1 вважає, що прохання відповідача скасувати оскаржуване рішення є незаконним, тому що воно набрало законної сили, є ефективним та виконаним ще 08.09.2020.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Енселко Агро» задоволено. Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року в частині визнання недійсною додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року скасовано. В позові ОСОБА_1 до ТОВ «Енселко Агро» відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Енселко Агро» 1261,20 грн понесених судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для нового розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 червня 2021 року відкрито провадження по справі та ухвалою цього ж суду від 01 липня 2021 року призначено справу до судового розгляду.

Представник апелянта ТОВ «Енселко-Агро» Загуровський О.К. підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Встановлено, що апелянтом оскаржується рішення Новоушицького районного суду від 07 серпня 2020 року в частині визнання недійсною додаткової угоди. В решті рішення учасникам справи не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року, суд першої інстанції виходив із доведеності таких позовних вимог. А відмовляючи в задоволені позову в частині скасування державної реєстрації додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року, суд першої інстанції виходив із безпідставності цієї вимоги, адже державній реєстрації підлягає саме право оренди землі, а не договір оренди.

В частині відмови у позовних вимогах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається, оскільки учасниками справи не оскаржується.

Проте, судова колегія не погоджується висновком суду в частині визнання недійсною додаткової угоди, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0140, загальною площею 2,07 га, що розташована на території Новоушицької селищної ради Хмельницької області і підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9, 10).

Згідно договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року, укладеного між сторонами, ОСОБА_1 передав ТОВ «Енселко Агро» в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер :08:001:0140, загальною площею 2,07 га, що розташована на території Новоушицької селищної ради Хмельницької області. Договір укладений на строк 5 років, починаючи із дня набрання ним чинності з урахуванням ротації основної сівозміни (а.с. 11-16).

02 жовтня 2015 року між сторонами укладена додаткова угода до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року, якою продовжено дію договору оренди землі до 29 жовтня 2029 року (а.с. 17-19).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державно реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.02.2020 право оренди земельної ділянки (кадастровий номер :08:001:0140) зареєстроване 29 жовтня 2014 року за № 7522547, підстава: договір оренди землі від 01 жовтня 2012 року, додаткова угода до договору оренди від 02 жовтня 2015 року; строк дії до 29 жовтня 2029 року (а.с. 20-21).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсною додаткової угоди від 02.10.2015 до договору оренди землі від 01.10.2012, ОСОБА_1 посилався на те, що цю угоду він не підписував та її умов не погоджував, що свідчить про відсутність волевиявлення власника землі на укладення правочину.

Згідно висновку експертного дослідження № 2715/19-26 від 03 грудня 2019 року, проведеного за заявою позивача підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Від Орендодавця» додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року, зареєстрованого 29 жовтня 2014 року за № 7522547, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 27-30).

В силу частини першої статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, а за статтею 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при ухваленні постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

З урахуванням викладеного, ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом повернення земельної ділянки.

Отже, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірної угоди у мотивувальній частині судового рішення.

З огляду на зазначене, встановивши, що ОСОБА_1 не підписував спірну додаткову угоду, не погоджував її умов, тобто, правочин є таким, що не вчинений, у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсною додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «Енселко-Агро», об`єктом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 2,07 га кадастровий номер :08:001:0140, що знаходиться на території Новоушицької селищної ради Хмельницької області необхідно було відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

І відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Зазначені висновки узгоджуються із правовими висновками, що викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року по справі №145/2047/16-ц і в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають бути враховані при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З огляду на вищенаведене апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсною додаткової угоди з підстав неефективного способу захисту.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Енселко Агро» підлягають стягненню понесені товариством судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн (квитанція №0.0..1 від 17.09.20 (425 грн) та № 0.0..1 від 07.10.2020 (836,20 грн)) (а.с.83, 96).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Енселко Агро» задовольнити.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та судових витрат скасувати.

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» про визнання недійсною додаткової угоди від 02 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року відмовити.

В решті рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» (, місцезнаходження - 31134, Хмельницька обл., Старокостянтинівський район, с. Сахнівці, вул. Центральна, 59) 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай