Справа № 621/293/21
Провадження № 2/621/480/21
РІШЕННЯ

Іменем України

22 липня 2021 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області

головуючий - суддя Вельможна І.В.,

секретар судового засідання - Лацько А. В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Браславська О.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про індексацію простроченої за договором позики суми,

в с т а н о в и в:

21.05.2021 ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути заборгованість за період прострочення виконання грошового зобов`язання 6177 днів, у сумі 44 844 грн. 28 к., з яких 6105 грн. 00 к., сума боргу, 35642 грн. 20 к., інфляційне збільшення та 3097 грн. 08 к., штрафні санкції.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01.10.2003 з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто суму боргу в розмірі 6105 грн. 00 к.

Виконавчий лист про стягнення боргу перебував на виконанні Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції, однак, рішення суду не виконано.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , ухиляється від виконання рішення суду, на підставі положень статтей 625, 1050 ЦК України, ОСОБА_1 просив позов задовольнити та стягнути на його користь 44844 грн. 28 к.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01.04.2021 прийнято справу в провадження Зміївського районного суду Харківської області та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

20.04.2021 за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено.

21.05.2021 представник відповідача Браславська О.А. , подала відзив в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обгрунтування своєї позиції посилалась на відсутність доказів наявності виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів та його невиконання. Обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, вчупереч статті 16 ЦК України. Сплив позовної давності щодо вимоги пред`явленої в порядку статті 625 ЦК України та необхідність відмови в задоволенні позову з вказаних підстав.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 ,підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив про те, що рішення суду про стягнення на його користь суми боргу виконано не було і в зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання є всі підстави для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник Браславська О.А. , в судове засідання не з`явились, просили провести засідання за їх відсутності та відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві, про що надали відповідну заяву.

Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено та власне не заперечувалось учасниками справи, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01.10.2003 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 6105 грн. 00 к., суми боргу.

З листа начальника відділу Східного міжрегіонального управління юстиції Управління міністерства юстиції від 07.06.2021 вбачається, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №32058809 з виконання виконавчого листа №2-1412, виданого Зміївським районний судом Харківської області 15.03.2004 про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь ОСОБА_1 у сумі 6166 грн. 05 к. 06.04.2012 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», копія постанови разом з виконавчим документом направлено до підвідомчості Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ за місцем роботи боржника. (а.с.41)

Відповідно до листа Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у м. Дніпрі від 19.07.2021, згідно даних АСПВ, виконавчий лист №2-1412 виданий Зміївським районним судом Харківської області на примусовому виконанні у відділі не перебував. (а.с.48)

Так, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 3 097,08 грн. за загальний період прострочення з 09.03.2004 по 04.02.2021 тривалістю 6177 днів та інфляційні втрати у сумі 35 642,20 грн за період березень 2004 року - січень 2021 року, нараховані на основну суму заборгованості у розмірі 6 105,00 грн.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за договором позики до набрання законної сили судовим рішенням про стягнення грошових коштів за вказаним договором та після набрання ним законної сили, у зв`язку з його невиконанням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-1206цс15, виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц також наголосила на тому, що саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє кредитного договору доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Отже, суд вважає, що у зв`язку з ухваленням судом рішення про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , заборгованості за договором позики його зобов`язання з повернення отриманої позики не припинилося, триває, внаслідок чого останній має нести відповідальність за невиконання своїх зобов`язань з повернення суми позики на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Зважаючи на встановлені судом обставини справи, оскільки відповідачем невиконано у встановлений договором строк свої зобов`язання щодо повернення суми позики, то він зобов`язаний сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми та нараховані на неї інфляційні втрати.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений правовий висновок, відповідно до якого, суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Беручи до уваги викладене, судом було здійснено власні розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних втрат у визначених позивачем межах, протягом яких, на його думку, мало місце невиконання основного зобов`язання, та з урахуванням вказаного ним розміру заборгованості протягом зазначених періодів прострочення.

Разом з тим, при розрахунку інфляційних втрат судом враховується позиція Верховного Суду викладена у постанові від 26.06.2020 року у справі №905/21/19, відповідно до якої задля правильності визначення величини приросту індекс споживчих цін має визначатися шляхом заокруглення до десяткового числа після коми. При цьому, вказано, що саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України.

Водночас суд бере до уваги те, що на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

А тому, суд враховує і правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.11.2020 року у справі № 910/13071/19.

Так, Верховний Суд роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

За розрахунками суду 3% річних за визначений позивачем період прострочення становлять 3 097,09 грн, а інфляційні втрати складають за означений вище період складають 36 098,87 грн.

Перевіривши надані позивачем розрахунки сум 3% річних та інфляційних втрат, і здійснивши його математичний перерахунок, беручи до уваги, що розміри заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат не перевищує їх дійсних розмірів, суд, керуючись принципом диспозитивності, вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача розрахованих у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України сум законними та обґрунтованими.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Так, відповідач просить суд застосувати до заявлених позивачем вимог загальний трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 3 ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності визначені ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 та 5 вказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, суд враховує, що згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

А тому, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд, виходячи з положень статей 257, 261 та 267 ЦК України, з огляду на те, що позивач був ознайомлений зі змістом та умовами договору позики у день його укладення та підписання, з яким погодився та підписав за власним бажанням і на власний ризик, - суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності за заявленими позовними вимогами позивача слід обраховувати за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання окремо та обмежити визначені позивачем періоди прострочення виконання зобов`язання загальним трирічним строком позовної давності.

Тобто в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних за період з 09.03.2004 року по 04.02.2018 року та інфляційних втрат нарахованих у період березня 2004 року - січня 2018 року слід відмовити на тій підставі, що сплинув строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами (п. 4 ст. 267 ЦК України).

Крім цього, позивач не звертався до суду з клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, в якому б обґрунтував поважність причин його пропуску.

За розрахунками суду сума 3% річних за період прострочення з 05.02.2018 року по 04.02.2021 року складає 549,45 грн, а сума інфляційних втрат за період прострочення з лютого 2018 року по січень 2021 року становить 1 202,69 грн.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачем було належним чином було виконано свої зобов`язання за договором та надано відповідачу позику у сумі 6 105,00 грн., однак останній її не повернув, що свідчить про невиконання відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства свого зобов`язання з в повернення грошових коштів у встановлений договором строк в рахунок одержаної суми позики, а також зважаючи на факт пропуску позивачем строку позовної давності щодо частини заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову частково та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з трьох відсотків річних за період з 05.02.2018 року по 04.02.2021 року у розмірі 549,45 грн. та інфляційних втрат нарахованих за період лютого 2018 року - січня 2021 року у розмірі 1 202,69 грн., що разом складає 1 752,14 грн.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 169, ч. 2 ст. 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з трьох відсотків річних у розмірі 548,95 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1 202,69 грн., а всього 1 752 (одна тисяча сімсот п`ятдесят дві) грн. 14 к.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати по оплаті судового збору в розмірі 35 (тридцять п`ять ) грн. 48 к.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Головуючий: