ПОСТАНОВА

Іменем України

14 квітня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/328/20

провадження № 22-ц/4809/655/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.

за участі секретаря Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Черевка Євгена Миколайовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 серпня 2020 року у складі судді Іванової Л.А. і

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 250 000 грн та судовий збір в розмірі 2 500 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 03 березня 2015 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики в простій письмовій формі у вигляді розписки.

ОСОБА_2 у розписці зазначив, що ним отримано грошові кошти в розмірі 250 000 грн готівкою та зобов`язувався їх повернути упродовж 4 років до 03.03.2019.

Грошові кошти у борг передавались ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для проведення ремонту у житловому будинку та господарських будівель, в якому відповідачі проживають, та позичались ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 і використані в інтересах їх родини.

Відповідач в строк до 03.03.2019 зобов`язання не виконав, тому, враховуючи, що договір було укладено в інтересах сім`ї, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачів солідарно суму позики.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03 березня 2015 року в розмірі 250 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 500 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що написана ОСОБА_2 розписка від 03.03.2015 є підтвердженням укладення договору позики, прийняттям сторонами умов та зобов`язань за договором позики і засвідченням отримання ОСОБА_2 від позивача грошових сум.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, приймаючи до уваги, що строк повернення боргу за договором позики минув 03.03.2019, та враховуючи пред`явлений позивачем оригінал розписки дійшов висновку про те, що відповідач не виконав зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , як позикодавцем, щодо повернення суми позики за зазначеним договором в розмірі 250 000 грн, чим порушив право ОСОБА_1 як позикодавця на повернення позики.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що судом не було встановлено, що кошти у сумі 250 000 грн за договором позики були в подальшому використані в інтересах сім`ї та позивач не надала суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачі перебували або перебувають у шлюбі між собою.

В апеляційній скарзі адвокат Черевко Є. М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 серпня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у солідарному стягненні заборгованості не відповідає вимогам законності та обґрунтованості та ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

До позовної заяви додавались документи, які підтверджують, що житловий будинок, на ремонт якого витрачались запозичені кошти, належить обом відповідачам.

Крім того, у відзиві на позов ОСОБА_2 підтвердив те, що кошти витрачені в інтересах сім`ї для проведення ремонту, прибудову господарських будівель та заміну покрівлі в житловому будинку, в якому вони проживають та не заперечував факт перебування у шлюбі.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що зазначена судом першої інстанції підстава для відмови в солідарному стягненні з відповідачів боргу є незаконною та необґрунтованою.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Черевко Є. М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 03.03.2015 було укладено договір позики, за яким відповідач ОСОБА_2 взяв у позику у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 250 000 грн, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути в строк до 03.03.2019.

На підтвердження отримання у позику коштів ОСОБА_2 надав розписку від 03.03.2015, відповідно до якої підтвердив той факт, що отримав від позикодавця ОСОБА_1 03.03.2015 в позику грошові кошти в розмірі 250 000 грн та зобов`язався повернути отримані у позику кошти в повному обсязі до 03.03.2019.

Часткового задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судом не було встановлено, що кошти у сумі 250 000 грн за договором позики були в подальшому використані в інтересах сім`ї та позивач не надала суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачі перебували або перебувають у шлюбі між собою.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможна з огляду на таке.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до вимог статей 525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину.

Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї.

Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних.

Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц, постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 263/14258/17.

Висновок про те, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя також міститься у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 308/13831/15-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 308/10837/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 12 серпня 2019 року у справі № 642/706/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, в контексті встановлених судом першої інстанції обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків ОСОБА_3 щодо повернення боргу за договором позики, з`ясуванню підлягає факт перебування відповідачів в шлюбних відносин та питання, чи укладено такий договір ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 03 березня 2015 року надав власноручно написану розписку ОСОБА_1 про те, що він отримав від неї у борг грошову суму в розмірі 250 000 грн готівкою для проведення ремонту у житловому будинку (заміна даху) та господарських будівлях і зобов`язався повернути позику в строк до 03 березня 2019 року (а. с. 4, 60).

Позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконані.

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області ОСОБА_3 з 18.07.2009 а ОСОБА_2 з 27.07.2010 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13-14).

Згідно відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності належить житловий будинок, загальною площею 70,6 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10, 21-23).

У відзиві на позов ОСОБА_2 вказував, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та зазначав, що між ним та позивачем дійсно був укладений договір позики на суму 250 000 грн, які були необхідні його сім`ї для проведення ремонту у житловому будинку, в якому вони проживають, а кошти були витрачені на ремонт будинку, прибудову господарських будівель і заміну покрівлі (а. с. 41).

За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень, свідчить, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2015 року (справа № 405/2503/15-ц, провадження № 2/405/584/15) шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Світловодськ Світловодського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області 26 липня 1975 року, а/з № 272 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а. с. 102-103).

З огляду положення статті 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд при вирішенні цієї справи враховує також преюдиційні обставини щодо перебування відповідачів в зареєстрованому шлюбі в період з 26 липня 1975 року по 28 квітня 2015 року, встановлені судом у справі № 405/2503/15-ц.

Проаналізувавши викладене, суд приходить до висновку, що договір позики від 03.03.2015 ОСОБА_2 було укладено в період шлюбу з ОСОБА_3 в інтересах сім`ї.

Доказів того, що кошти, отримані в позику, використовувалися ОСОБА_2 у власних цілях і не в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.

Оскільки, позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконалися, а договір позики було укладено в інтересах сім`ї, тому обов`язок із повернення позики виконується подружжям як солідарними боржниками.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про недоведеність використання коштів у сумі 250 000 грн за договором позики в інтересах сім`ї та недоведеність перебування відповідачів у шлюбі між собою, є помилковими.

За таких обставин, суд першої інстанції не встановив та не перевірив обставини, на які посилалась ОСОБА_1 та зробив передчасний висновок про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши суму боргу тільки з ОСОБА_2 , та відмовивши в задоволенні вимог до ОСОБА_3 .

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 6 250 грн судового збору, тому з відповідачів в порядку розподілу судових витрат на користь позивача підлягає стягненню по 3 125 грн, з кожного, сплаченого ОСОБА_1 судового збору.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Черевка Євгена Миколайовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03.03.2015 у розмірі 250 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 та з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) по 3125 (три тисячі сто двадцять п`ять) грн., з кожного, судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20.04.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко