ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/2867/20 Головуючий суддя І інстанції Федорова О. В.
Провадження № 22-ц/818/1512/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Бірючинського Едуарда Олександровича на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2020 року, по цивільній справі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь 82384,22 грн. неустойки (пені), що утворилась на заборгованість зі сплати аліментів станом на 14.05.2020 року.

Позов мотивовано тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьком якого, згідно зі свідоцтвом про народження, є відповідач. 27 лютого 2002 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказує, що 15 березня 2005 року Червонозаводським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист №2/5-2575 про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_5 у pозмірі 1/4 частини від заробітку щомісяця на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , i до досягнення ним повноліття.

Зазначає, що за виконавчим листом №2/5-2575 від 15.03.2005 року, який видано Червонозаводським районним судом м. Харкова було відкрито виконавче провадження №.08.2013 року Червонозаводським ВДВС Харкова ГТУЮ у Xapківській області. Заборгованість за вказаним виконавчим листом на 01.01.2013 року становить 41436,22 грн.. За виконавчим листом №2/5-2575 15.03.2005 року, який видано Червонозаводським районним судом м. Харкова було відкрито виконавче провадження № 416З2880 від 16.01.2014 року Червонозаводським ВДВС Харкова ГТУЮ у Харківській області. Заборгованість за вказаним виконавчим листом на 27.06.2014 року становить 55117,22 грн.

Представником позивача - адвокатом Бірючинським Е.О. виконано розрахунок пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів за період з 27.06.2014 року по 14.05.2020 року (по день подачі позову до суду) по ВП № 416З2880 на підставі витягу з АСВП від 18.02.2020 року, виданого старшим державним виконавцем Шараповою Н.В. Червонозаводського ВДВС міста Харкова ГТУЮ у Харківській області, та відповідно до розрахунку пеня (неустойка) складає 1 699 332,51 грн.

Посилаючись на те, що відповідач систематично не сплачував аліменти на утримання свого сина, у позивачки виникло право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення рішення судом про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тому, оскільки розмір заборгованості за аліментами складає 82384,22 грн., позивачка вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача неустойки (пені) за несплату аліментів за період з 27.06.2014 року по 14.05.2020 року в сумі 82384,22 грн., що дорівнює 100 відсотків заборгованості.

Крім того, позивач просила покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн..

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 адвокат Бірючинський Е.О., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справ, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що посилання суду, що розрахунок представника позивача не відповідає порядку нарахування пені за прострочення сплати аліментів є хибним, оскільки він повністю узгоджується з позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року.

Вказує, що розрахунок було здійснено за період з 27.06.2014 року по 14.05.2020 року на підставі витягу з АСВП від 18.02.2020 року виданого старшим державним виконавцем Шараповою Н.В.

Зазначає, що ОСОБА_2 не сплачував аліменти, що надає позивачу право на стягнення неустойки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Топоріна Д.В. просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджували обізнаність відповідача про наявність рішення суду, згідно з яким відповідач був зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина.

Надана позивачем інформація з архівного розділу Автоматичної системи виконавчих проваджень про розмір заборгованості у виконавчих провадженнях ВП № 39314044, 41632880 у розумінні положень ст. 79 ЦПК України не є достовірним доказом, оскільки не підтверджена жодним документом із цих виконавчих проваджень. Така інформація не є достовірним доказом відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, оскільки згідно ч. 3 ст. 195 СК України належним доказом у даній справі є лише розрахунок заборгованості по аліментам, складений державним чи приватним виконавцем, а не іншої особою. Однак у справі відсутні відомості про причини, з яких такий розрахунок заборгованості по аліментам складений не державним або приватним виконавцем, а самостійно представником Позивача. З огляду на це наданий позивачем розрахунок пені не є обґрунтованим.

Крім того, зроблений позивачем розрахунок пені не відповідає правовій позиції щодо порядку нарахування пені, визначеного ч. 1 ст. 196 СК України, яка була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц, про те, що обчислення пені не передбачає урахування прострочення за останній місяць, тобто не нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому стягнення аліментів не проводилось.

Матеріали справи також містять докази того, що ОСОБА_2 ніколи не ухилявся від утримання власного сина, не приховував свого місця проживання, реєстрація та роботи, тобто не вчиняв одних свідомих дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів.

Зазначає, що відповідач постійно був працевлаштований, за місцем його роботи за весь період часу не надходили жодні документи від державного виконавця, які необхідні для відрахувань з його заробітної плати аліментів на утримання дитини.

Зауважує, що відсутність доведеності вини, як складової правопорушення унеможливлює застосування визначених законом санкцій і відповідно дає підстави вважати, що рішення суду є законним обґрунтованим.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в цілому відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27 лютого 2002 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Фрунзенського районного управління юстиції, актовий запис № 84.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 01.12.1998 року, в якому батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Відповідно до Свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 від 23.01.2015 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінив прізвище на ОСОБА_7 , актовий запис № 01.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що наданий представником позивача розрахунок пені (неустойки) за період з 27.06.2014 по 14.05.2020 року не відповідає визначеному ст. 196 СК України та правовою позицією, яка була висловлена у постанові ВП ВС від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) порядку нарахування пені за прострочення сплати аліментів, а саме формулі, за якою нараховується пеня (неустойка) за прострочення сплати аліментів. Крім того, наданий позивачем розрахунок пені не ґрунтується на заборгованості по аліментам, який згідно частини 4 статті 195 СК України, частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» розраховується державним або приватним виконавцем, і лише у разі спору - судом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною позивача не надано до матеріалів справи розрахунку державного виконавця про розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання спільного з позивачкою сина.

Суд також послався на те, що доказів на підтвердження того, що відповідач був обізнаний про існування рішення суду про стягнення з нього аліментів, а також виконавчого провадження з його примусового виконання з боку сторони позивача суду не надано.

Суд відхилив доводи представника позивача на те, що відповідачу було відомо про ухвалення судом такого рішення та зазначив про те, що в тексті рішення про стягнення аліментів на дитину зазначено лише про звернення відповідача із заявою про розгляд справи за його відсутності та згоду з позовом, а подання такої заяви відповідачем на стадії розгляду справи судом не свідчить про його подальшу обізнаність про: ухвалення судом такого рішення, звернення позивачки до державного виконавця із заявою про примусове виконання судового рішення, виконання державним виконавцем усіх необхідний дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», спрямованих, зокрема, на належне повідомлення відповідача про відкриття виконавчого провадження, та про наявність заборгованості зі сплати аліментів, тощо.

Суд вважав, що з наданої стороною відповідача копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що в період, за який нараховано представником позивачки пеню за прострочення сплати аліментів, відповідач був офіційно працевлаштований, та за місцем його роботи за весь період часу не надходило жодних документів від державного виконавця, необхідних для відрахування з його заробітної плати аліментів на утримання дитини.

Колегія суддів вважає доведеними доводи скарги про те, що на день закриття виконавчих проваджень згідно витягу з Автоматичної системи виконавчих проваджень від 18.02.202 за боржником ОСОБА_2 станом на 01.01.2013 за виконавчим листом № 2/5-2575 від 15.03.2005 рахується заборгованість на суму 41436,22 грн., а на 27.06.2014 - 55117,22 грн., та що боржник-відповідач ОСОБА_2 достеменно знав про свій батьківський обов`язок відповідно до ст. 180 СК України утримувати свою спільну з позивачем дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною повноліття.

Так, відповідно до наявних у справі витягів з АСВП від 18.02.2020:

1.У Червонозаводському ВДВС міста Харкова ГТУЮ у Харківській області з 02.08.2013 знаходився на виконанні виконавчий лист від 15.03.2005 № 2/5-2575 з виконання рішення загального суду про стягнення аліментів. Постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 29.07.2013 з передбачених п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» підстав (направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС), оскільки згідно витягу з ДПС України боржник працює в ТОВ «Медзрав», бухгалтерія якого знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Кіровський р-н, м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 7, встановлено, що за боржником відповідачем ОСОБА_2 рахується заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача ОСОБА_5 у розмірі ј частини від заробітку щомісяця на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і до досягнення ним повноліття, яка станом на 01.01.2013 становить 41436,22 грн. (а.с. 10);

2.У Червонозаводському ВДВС міста Харкова ГТУЮ у Харківській області з 16.01.2014 знаходився на виконанні виконавчий лист від 15.03.2005 № 2/5-2575 з виконання рішення загального суду про стягнення аліментів. Постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2014 з передбачених п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» підстав (направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС), оскільки згідно витягу з ДПС України боржник працює в ТОВ «ТЕВА Україна», бухгалтерія якого знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що за боржником відповідачем ОСОБА_2 рахується заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача ОСОБА_5 у розмірі ј частини від заробітку щомісяця на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і до досягнення ним повноліття, яка станом на станом на 27.06.2016 становить 55117,22 грн. (а.с. 11).

Висновки суду про те, що позивач всупереч ст. 81 ЦПК України належним чином не довів вину відповідача у несплаті аліментів, оскільки не надав належних і допустимих доказів про те, що відповідач отримував копію відповідного рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів, а також що йому було відомо про звернення цього рішення до примусового виконання є помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тому з урахуванням результатів розгляду справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на утримання їх сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та звернення цього рішення до примусового виконання, - слід визнати, що боржник-відповідач ОСОБА_2 достеменно знав про свій батьківський обов`язок відповідно до ст. 180 СК України утримувати свою спільну з позивачем дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною повноліття.

Суд у контексті вказаної норми матеріального права не надав належної оцінки наданої позивачем копії рішення Червонозаводського районного суду від 12 вересня 2001 року по справі № 2-2575 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, яким встановлено, що відповідач визнав позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання їх сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі ј частини усіх видів заробітку та просив розглянути справу за його відсутності, і ця обставина відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказується при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи, оскільки інше не встановлено законом.

Згаданим рішенням позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 , який на той час ніде не працював, на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі ј частки усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частки неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 31.08.2001 року та до його повноліття (а.с. 97).

При цьому суд помилково відхилив доводи представника позивача на те, що відповідачу було відомо про ухвалення судом такого рішення з посиланням на недостатність зазначення у згаданому рішенні суду першої інстанції про призначення аліментів на дитину про звернення відповідача із заявою про розгляд справи за його відсутності та згоду з позовом. Суд безпідставно вказав, що подання такої заяви відповідачем на стадії розгляду справи судом не свідчить про його подальшу обізнаність про: ухвалення судом такого рішення, звернення позивачки до державного виконавця із заявою про примусове виконання судового рішення, виконання державним виконавцем усіх необхідний дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», спрямованих, зокрема, на належне повідомлення відповідача про відкриття виконавчого провадження, та про наявність заборгованості зі сплати аліментів, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною на день закриття виконавчих проваджень №№ 39314044, 41632880 у зв`язку з їх направленням ВД за належністю до іншого відділу ДВС з тих підстав, що боржник змінив місце роботи (спочатку станом на 09.08.2013 - на бухгалтера у ТОВ «Медзрав» за адресою: Дніпропетровська область, Кіровський р-н, м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 7, а станом на 27.06.2014 на ТОВ «ТЕВА Україна», бухгалтерія якого розташована за адресою прос. Бажана, 12-А, кв.8, а.с. 10-12) державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. За відсутності з цього приводу відповідних документів суд без належного посилання на докази вказав, що державний виконавець не виконав свого обов`язку.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України та з урахуванням обізнаності відповідача про наявність судового спору про стягнення аліментів, що вимагає від нього добросовісної процесуальної поведінки, зокрема у розумні проміжки часу цікавитись його наслідками, та з урахуванням відсутності належних і допустимих доказів виконання відповідачем присудженого судом обов`язку по сплаті аліментів - необхідно визнати, що відповідач не спростував свою відповідальність за виникнення вищевказаній заборгованості, яка була двічі зафіксована державними виконавцями згідно вищевказаних витягів з АСВП надав належних і допустимих у розумінні ст. 76 ЦПК України письмових доказів про те, що він належним чином утримував свою дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає разом з позивачем.

Надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову документи: витяг з АСВП про відсутність виконавчих проваджень станом на 13.08.2020 (а.с. 51); копія листа генерального директора ТОВ «ТЕВА Україна» від 22.09.2020 вх. № 3313-HR (а.с. 77) про те, шо ОСОБА_2 працював у Товаристві в період з 03.03.2014 по 12.06.2017 та що виконавчі листи про стягнення з заробітної плати ОСОБА_2 аліментів на утримання сина, ОСОБА_8 , на адресу підприємства не надходили, стягнення для оплати аліментів із заробітної плати ОСОБА_2 не проводились - не спростовує факт вищевказаної заборгованості відповідача по аліментам на суму 55117,22 грн. станом на 27.06.2016 до того, як відповідач працював на згаданому підприємстві.

У цьому контексті посилання суду першої інстанції на вищевказаний лист керівника підприємства та відомості із копії трудової книжки відповідача про те, що він був працевлаштований на час виникнення заборгованості є безпідставними і можуть бути прийнятними лише у разі якщо відповідач погасив згадану заборгованість, яка виникла до його працевлаштування у вказаному підприємстві, що за своїм змістом є лише припущенням, але відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеними доводи скарги про те, що ОСОБА_2 мав вищевказану заборгованість за аліментами на день закриття виконавчих проваджень, що надає позивачу право на стягнення пені.

Разом з тим, слід погодитись з іншими висновками суду про недоведеність розміру заборгованості за аліментами на день розгляду справи суду, яка розраховується згідно частини четвертої статті 195 СК України державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом, та розміру пені, яка розраховується відповідно до норми ст. 196 СК України, а саме: у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема: у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, що міститься в постанові від 03.04.2019р., справа №333/6020/16-ц, правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Наданий позивачем розрахунок пені був виконаний стороною позивача самостійно, без надання відповідного розрахунку заборгованості по аліментам від державного чи приватного виконавця, та належного обґрунтування сум щомісячної заборгованості, що за відсутності відомостей про неможливість самостійного отримання такого документу свідчить про невиконання позивачем без поважних причин свого процесуального обов`язку доведення заявлених позовних вимог в цій частині. За відсутності такого документу розрахунок позивача про розмір заборгованості та пені об`єктивно належним чином не підтверджений, а наведені з цього приводу доводи позову фактично ґрунтуються на припущеннях про розмір заборгованості та пені на суму 82384,22 грн., що відповідно до норми ч. 6 ст. 81 ЦПК України є неприпустимим (а.с. 4). Належних, достовірних та достатніх доказів про розмір заборгованості та пені на день розгляду справи або про неможливість його отримання позивачем у державного виконавця - матеріали справи не містять, тому колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про недоведеність позову, який доводами скарги не спростовується.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на те, що суд першої інстанції в цілому ухвалив судове рішення з дотриманням вимог закону, доводи скарги не спростовують остаточні висновки районного суду, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бірючинського Едуарда Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 15 вересня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді - І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.