Провадження № 22-ц/801/1936/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 рокуСправа № 127/20066/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області в особі керівника Малетича Йосифа Кириловича, про визнання незаконною та скасування реєстраційної дії, зобов`язання вчинити дію,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Чудаком В`ячеславом Дмитровичем, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про закриття провадження, постановлену у цій справі 08 липня 2021 року у м. Вінниці суддею цього Бессараб Н. М., зі складанням її повного тексту 09 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області в особі керівника Малетича Йосифа Кириловича, у якому просив скасувати реєстраційну дію від 19 серпня 2015 року: включення відомостей про юридичну особу - «Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району» () до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та реєстрацію змін до установчих документів в частині зміни найменування, місцезнаходження та керівника юридичної особи релігійної організації «Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району» (); визнати незаконною та скасувати реєстраційну дію Державного реєстратора - Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації «Скасування реєстраційної дії (для виправлення помилок)» від 06 вересня 2019 року, якою скасовано реєстраційні дії: включення відомостей про юридичну особу-релігійну громаду парафії смт. Вапнярка Томашпільський район єпархії УПЦ до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та реєстрацію змін до установчих документів в частині зміни найменування, місцезнаходження та керівника юридичної особи - релігійної організації «Релігійна громада святого апостола Андрія Первозванного смт. Вапнярка Томашпільського району Православної Церкви України»; зобов`язати Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації на підставі ст. 32 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» вчинити реєстраційну дію «Скасування реєстраційної дії (для виправлення помилок)», якою скасувати реєстраційні дії від 19 серпня 2015 року: включення відомостей про юридичну особу - «Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району» (код ЄДРПО 39986060) до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та реєстрацію змін до установчих документів в частині зміни найменування, місцезнаходження та керівника юридичної особи - релігійної організації «Релігійна громада України Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району» ().

Вказаний позов мотивовано тим, що 02 лютого 1992 року був зареєстрований статут та релігійна організація «Релігійна громада (парафія) смт. Вапнярка Томашпільського району єпархії Української Православної Церкви» ().

02 березня 2019 року на загальних зборах «Релігійної громади (парафії) смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області» було вирішено змінити підлеглість у канонічних та організаційних питаннях цієї релігійної громади, перейти у канонічне підпорядкування Православної церкви України, змінити назву громади на «Релігійна організація «Релігійна громада Святого Апостола Андрія Первозванного смт. Вапнярка Томашпільського району Православної Церкви України» та прийняти новий статут, який зареєстровано наказом начальника управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації № 37 від 02 квітня 2019 року.

08 квітня 2019 року внесено відповідні зміни до відомостей про релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Під час проведення реєстраційних дій стало відомо, що 19 серпня 2015 року помилково зареєстровано релігійну організацію «Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області» з кодом на підставі статуту «Релігійна громада (парафія) смт. Вапнярка Томашпільського району єпархії Української Православної Церкви», яка була зареєстрована з 1992 року з кодом .

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 21 січня 2020 року по справі № 902/657/19 визнано незаконним та скасовано Наказ начальника управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації № 37 від 02 квітня 2019 року про реєстрацію статуту релігійної громади (парафії) смт Вапнярка Томашпільського району епархії Української Православної Церкви (у новій редакції). Визнано незаконною реєстраційну дію "Включення відомостей про юридичну особу" від 08 квітня 2019 року, номер запису 1 000617. Закрито провадження у справі в частині вимоги про скасування реєстраційної дії "Включення відомостей про юридичну особу" від 08 квітня 2019 року, номер запису 1 000617. У задоволенні позову щодо визнання незаконною та скасування реєстраційної дії "Скасування реєстраційної дії (для виправлення помилок)" від 06 вересня 2019 року, якою скасовано реєстраційні дії: включення відомостей про юридичну особу-релігійну громаду парафії смт Вапнярка Томашпільський район єпархії УПЦ до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та реєстрацію змін до установчих документів в частині зміни найменування, місцезнаходження та керівника юридичної особи - релігійної організації «Релігійна громада Святого Апостола Андрія Первозванного смт. Вапнярка Томашпільського району Православної Церкви України» відмовлено. Визнано незаконною та скасовано реєстраційну дію "Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи" від 12 вересня 2019 року, якою внесено зміни до відомостей про юридичну особу позивача (), а саме змінено назву місцезнаходження та керівника юридичної особи.

На виконання вказаного рішення від 21 січня 2020 року Управлінням у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації 03 липня 2020 року проведено скасування реєстраційних дій від 12 вересня 2019 року.

Пославшись на викладене та на те, що Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації встановивши, що 19 серпня 2015 року відбулася подвійна, тобто повторна, помилкова реєстрація релігійної громади, мало на підставі ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» вчинити інші, відмінні від вчинених, реєстраційні дії, ОСОБА_1 просив суд задовольнити його вимоги.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2021 року провадження у цій справі закрито, роз`яснено позивачу, що він має право звернутися до суду з вирішенням даного спору в порядку господарського судочинства.

Не погодившись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Взаємовідносини церкви й держави визначаються Декларацією про державний суверенітет України, Конституцією України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». Правовою формою цих відносин є режим відокремлення від церкви.

Статтею 35 Конституції України передбачено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.

Згідно частин першої та другої статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Надаючи тлумачення статей 9 та 11 Конвенції в контексті обмеження передбачених ними прав, Європейський суд визнав, що в демократичному суспільстві дійсно може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Таким чином, критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи іншого судочинства є одночасно: суб`єктивний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Положеннями ч. 1 ст. 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (п. 1); справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (п. 3); справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах (п. 4); справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах (п. 12).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Спори за участю громадського об`єднання зі статусом юридичної особи як учасника цивільних правовідносин підлягають розгляду у судах відповідно до вимог як ЦПК, так і ГПК залежно від змісту позовних вимог та сторін такого спору.

Правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом України № 987-ХІІ «Про свободу совісті та релігійні організації».

Положеннями статті 14 вказаного Закону було визначено, що перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством Української РСР. Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

Відповідно до статті 15 Закону № 987-ХІІ в редакції від 23 квітня 1991 року рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством Української РСР.

Згідно зі статтею 16 Закону № 987-ХІІ в редакції від 23 квітня 1991 року реєстрація статутів (положень) новоутворених після реорганізації релігійних організацій здійснюється в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

На момент прийняття цього Закону не існувало господарських чи арбітражних судів, не було прийнято ГПК.

Натомість на час прийняття Закону № 987-ХІІ ЦПК містив главу 31-А, в порядку якої розглядались спори громадян і юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності в адміністративних правовідносинах.

Так, відповідно до статті 248-1 ЦПК (в редакції 1963 року) громадянин має право звернутися в суд із скаргою, якщо вважає, що діями службової особи ущемлено його права.

У суд може бути оскаржено дії, одноособово здійснені службовими особами від свого імені або від імені органу, який вони представляють.

Отже, на час прийняття Закону існувало інше процесуальне законодавство, якому положення Закону № 987-ХІІ в редакції 1991 року кореспондували.

У подальшому Верховною Радою України було прийнято ГПК, який згодом, зазнавши змін, був викладений у редакції від 16 серпня 2020 року.

Відповідними нормами цього процесуального закону було визначено юрисдикцію спорів між юридичною особою та її учасником (засновником, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У той же час відповідні зміни до Закону № 987-ХІІ внесені не були.

Звертає на себе увагу, що ГПК є спеціальним нормативним актом, до предмета регулювання якого входить, у тому числі, визначення юрисдикції та підсудності судових спорів.

Водночас визначення юрисдикції і підсудності спорів не є і не може бути предметом регулювання Закону № 987-ХІІ.

А тому положення Закону № 987-ХІІ є застарілими та не відповідають чинному процесуальному законодавству.

З матеріалів справи вбачається, що указом керуючого Вінницько-Барською єпархією Православної Церкви України № 075 від 19 липня 2019 року Сергія Поврозника призначено настоятелем храму святого апостола Андрія Первозванного смт. Вапнярка Томашпільського району (релігійної громади святого апостола Андрія Первозванного смт. Вапнярка Томашпільського району Православної Церкви України) (т.1, а. с. 20).

З листа Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації (т. 1 а. с. 178) вбачається, що Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області включена до державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 19 серпня 2015 року державним реєстратором на підставі картки про включення відомостей про юридичну особу (Форма 16) від 18 серпня 2015 року та свідоцтва про реєстрацію статуту релігійної громади від 20 лютого 1992 року №342. Ця дія була вчинена на підставі внесених змін до найменування та місцезнаходження юридичної особи, які в свою чергу були зроблені, зокрема, на підставі рішення уповноваженого органу релігійної організації про призначення керівника.

З позовної заяви видно, що фактично підставою позову є незгода ОСОБА_1 , який вважає себе учасником (членом) правонаступника релігійної громади, яка існує в смт. Вапнярка з діями, пов`язаними з діяльністю цієї релігійної громади, а саме скасування реєстраційної дії, зокрема, по включенню відомостей про юридичну особу Релігійну громаду Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та реєстрацію змін до установчих документів в частині змін найменування, місцезнаходження та керівника юридичної особи Релігійної організації «Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району».

Отже у цій справі у позивача наявний спір не з державним реєстратором, а оскарження реєстраційних дій, що зазначено як предмет позову в цій справі, є по суті похідними вимогами від спору щодо змін до установчих документів в частині змін найменування, місцезнаходження та керівника юридичної особи Релігійної організації «Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.

Так, Касаційний адміністративний суд у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 120/248/19-а зазначив, що, незважаючи на те, що оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує невирішений корпоративний спір, у межах якого повинні бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією зміни інформації про юридичну особу, з підстав позову вбачається, що предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача про проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, прийняте на підставі протоколу позачергових зборів уповноважених громадської організації. Саме скликання цих зборів і ухвалені ними рішення спричинили виникнення спірних правовідносин між позивачем та громадською організацією. Тобто звернення позивача до суду із цим позовом викликане необхідністю захисту права не у сфері публічно-правових відносин, а пов`язане з наявністю спору між членами громадської організації щодо обрання керівника, членів правління та ревізійної комісії. Отже, позовні вимоги про скасування рішення реєстратора є похідними від вимог щодо відновлення порушених корпоративних прав, а тому цей спір не пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що унеможливлює його розгляд у порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Оскарження дій та рішень реєстратора щодо державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, а також внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань рішення засновників щодо припинення юридичної особи, обґрунтоване невиконанням товариством зобов`язань за інвестиційним договором, свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин. Спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК незалежно від того, чи є позивач акціонером (учасником) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Положеннями частин першої - п`ятої статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що релігійна громада є місцевою Релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюються загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про закриття провадження у цій справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись у порядку господарського судочинства.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Великої палати Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом як керівник релігійної організації «Релігійна громада Святого Апостола Андрія Первозванного смт. Вапнярка Томашпільського району Православної Церкви України», яка саме через допущену помилку державного реєстратора перестала бути юридичною особою, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки за змістом та дійсним характером спірних правовідносин у позивача наявний спір не з державним реєстратором, а він пов`язаний із тим, що позивач первинною і законною вважає саме реєстрацію релігійної організації «Релігійна громада (парафія) смт. Вапнярка Томашпільського району єпархії Української Православної Церкви», здійснену 02 лютого 1992 року.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що позовна заява не містить жодного посилання на нормативно-правові норми, які на думку позивача були порушені державним реєстратором Управлінням у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, під час здійснення реєстраційний дій.

Всі інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення питання про закриття провадження у справі, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказану ухвалу - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Чудаком В`ячеславом Дмитровичем, залишити без задоволення, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало

Повний текст постанови виготовлено 14 вересня 2021 року.