Справа № 495/513/20
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 вересня 2021 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі головуючого судді Шевчук Ю.В.,

за участі секретаря судових засідань Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та за уточненою зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду з первісним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.

У ході розгляду даної справи від позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 05.08.2021 року надійшла заява про відмову від зустрічних позовних вимог та визнання первісного позову.

В судове засідання позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та визнає зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, свої зустрічні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та визнає первісні позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, визнає первісні позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Білгород-Дністровським ВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 20.11.2018 року, після його смерті залишилось спадкове майно, а саме 22/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало померлому на підставі Договору купівлі-продажу №1001/Б від 09.09.1997 року, який було зареєстровано Білгород-Дністровським МБТІ 30.10.1997 року в реєстровій книзі №22 за реєстровим №3120, що підтверджується реєстраційним посвідченням №22-3120 від 30.10.1997 року та житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав померлому на підставі типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 31.03.1984 року, акту про завершення будівництва і введення до експлуатації житлового будинку від 14.06.1988 року, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №692 від 21.07.1988 року, який був зареєстрований Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 08.09.1988 року в реєстровій книзі №35 за реєстровим №4519.

За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є наступні члени родини:

-дружина померлого ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 06.10.1979 року;

-донька ОСОБА_6 (дівоче прізвище ОСОБА_7 , зміна прізвища відбулась внаслідок шлюбу, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 ) ОСОБА_8 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 10.09.1983 року;

-донька ОСОБА_9 (дівоче прізвище ОСОБА_7 , зміна прізвища відбулась внаслідок укладання шлюбу, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_5 ) ОСОБА_10 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_6 від 13.05.1989 року.

Однак, звернувшись до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори сторони по справі отримали відмову №66102-31 від 16.05.2019 року у вчиненні нотаріальних дій, а саме оформлення права власності на спадкове майно в нотаріальному порядку через те, що в написанні прізвища спадкодавця була допущена помилка, а також через відсутність правовстановлюючим документів на частину спадкового майна.

Згідно відповіді Завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори №157/01-16 від 06.02.2020 року, спадкова справа №86/2019 до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрита 28 лютого 2019 року за заявами про прийняття спадщини від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи вищазазначене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, доведеними, такими, що ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому підлягають задоволенню.

Щодо уточнених зустрічних позовних вимог позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_4 належало 22/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Договору №1001/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 09.09.1997 року, укладеного на Одеській товарній біржі та зареєстрованого в Білгород-Дністровському МБТІ 30 жовтня 1997 року в реєстровій книзі №22 за реєстром №3120.

Однак оформити спадщину в позасудовому порядку позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 не має можливості через те, що зазначений вище договір укладений на Одеській товарній біржі та не був належним чином оформлений нотаріально, як того вимагав Цивільний кодекс України 1963 року.

Статті 47, 227 ЦК України, в редакції 1963 року вимагали обов`язкове нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу житлових приміщень і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а правовими наслідками недодержання такої форми передбачалося недійсність цієї угоди .

Однак, ст. 15 Закону «Про товарну біржу» (у редакції від 16 лютого 1993 року), що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме на 09.09.1997 року на Одеській товарній біржі, не забороняла купівлю-продаж, зокрема житлового будинку та не передбачала необхідності нотаріального посвідчення укладеного договору.

Лише в редакції від 20.05.2010 року в ст.15 Закону «Про товарну біржу» було зазначено, що житловий будинок (як предмет визначений індивідуальними ознаками) не може бути предметом біржової торгівлі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовуються до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за №121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п/п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна.

До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку №1 до Інструкції ).

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між ініціатором угоди та учасником угоди, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі від 09.09.1997 року, зареєстрованому на Одеській товарній біржі.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу від 09.09.1997 року, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації, та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

Закон України «Про товарну біржу» звільняв членів біржи за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, при таких обставинах, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину та з того, що держава здійсненням державної реєстрації біржового договору, за яким особа придбала нерухоме майно, таким чином визнала, що у набувача право власності виникло на незаборонених законом підставах, не має підстав для визнання в судовому порядку права власності на спірне нерухоме майно за спадкодавцем.

Спадкодавець ОСОБА_4 зареєстрував договір купівлі-продажу нерухомого майна на підставі біржової угоди в Білгород-Дністровському МБТІ на своє ім`я.

Отже, право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, було набуто відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою і ніким не оскаржено.

На даний час нотаріально посвідчити договір не має можливості, оскільки ОСОБА_4 - покупець по договору помер.

Сторони при укладенні угоди купівлі-продажу нерухомості від 09.09.1997 року домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне виконання умов договору.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем за зустрічним позовом обрано належний спосіб захисту свого права та уточнені зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 49, 200, 206, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є чоловіком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , житловою площею 37,9 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Уточнені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Встановити факт родинних відносин, а саме, визнати що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнати дійсним договір купівлі-продажу 22/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 від 09.09.1997 року, №1001/Б укладений на Одеській товарній біржі між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 , право власності на 22/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 95,6 кв.м, житловою площею 54,7 кв.м, допоміжною площею 40,9 кв.м., яке в цілому складається з: літ. «А», «Г» житлові будинки, літ. «Б», «В» сараї, літ. «Д», «Е», «М», - сараї, «З», «Л»- вбиральні, літ. «И» - бесідка, літ. «К»- гараж, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя