ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року м. Херсон

справа № 766/21207/17

провадження № 22-ц/819/400/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кузнєцової О.А.,
суддів:Вейтас І.В.,
Радченка С.В.,
секретарПлохотніченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 06 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . На момент смерті чоловіка вони проживали в кв. АДРЕСА_1 . Вказана квартира зареєстрована як приватна власність покійного чоловіка, але позивач вважає, що вона має бути визнана їхньою спільною сумісною власністю. Так, після смерті свого першого чоловіка позивач познайомилась із ОСОБА_4 , який із 1993 року став проживати разом з позивачем, донькою позивача ОСОБА_5 та її чоловіком у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з чоловіком позивач проживала без реєстрації шлюбу до 1996 року, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. 16 листопада 1996 року вони зареєстрували шлюб. Але ще до реєстрації шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_3 . Продавцем квартири був Херсонський домобудівельний комбінат. Для придбання вказаної квартири чоловік позивача за місцем своєї роботи в АТЗТ «Уренгоймонтажпромбуд» отримав позику в сумі 9 млн. рублів (за курсом майже 4 000,00 доларів США). Крім того, у близьких друзів ОСОБА_2 вони взяли в борг ще 3 000,00 доларів США. Гроші були в повному обсязі сплачені забудовнику і на початку 1996 року вона з ОСОБА_4 отримали квартиру та переїхали до неї жити. Як кредит за місцем роботи, так і борг друзям позивач з чоловіком віддавали з їхнього спільного сімейного бюджету, тобто із коштів, які вони обидва заробляли за місцем роботи кожного із них. Після смерті чоловіка залишилось два спадкоємця першої черги - позивач та його донька ОСОБА_3 . Позивач вважає вказану квартиру їхньою спільною із чоловіком власністю, тому звернулась до суду з вказаним позовом та просила: встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 без шлюбу із травня 1993 року по 16 листопада 1996 року; визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , як долю у спільній сумісній власності, та право власності на ј частку вказаної квартири, як спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суд скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Зокрема апелянт зазначає, що розглядаючи питання щодо визнання факту спільного проживання позивачки та спадкодавця без реєстрації шлюбу, суд не надав жодної оцінки поданим позивачем доказам з цього приводу. Наполягаючи на встановленні факту спільного проживання зі спадкодавцем позивач не посилалася на норми КпШС України або СК України, та не вимагала висновків в площині сімейних правовідносин. Цей факт має сенс не сам по собі, а у сукупності із доводами позивачки про спільні зі спадкодавцем кошти, вкладені у купівлю квартири. Позицію позивачки слід розглядати в контексті саме того, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім`єю і як член сімї вкладала свої трудові зусилля (кошти) в оплату квартири.

Щодо питання особистого внеску позивачки у придбання спірноїх квартири, апелянтом зазначється, що цей факт є також доведеним. Її кошти також були часткою у виплатах за квартиру, адже на той час вона працювала в аптеці, що було підтверджено показами свідків. Факт отримання 3 000,00 доларів США від знайомого позивачки також було підтверджено показами свідка, який надавав такі кошти у позику. Крім того, на момент розрахунку за квартиру ні спадкодавець ні позивачка не мали своїх коштів, а використовували виключно запозичені кошти, які потім вони разом повертали зі спільних коштів як до реєстрації шлюбу, так і після реєстрації.

Відзивів (заперечень) на скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільним процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення. Зокрема, судом зазначено, що чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим лише з 01 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України. За таких обставин вимоги позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з травня 1993 року по 16 листопада 1996 року не ґрунтуються на вимогах закону, не мають правового значення для визначення статусу спірного домоволодіння, як спільної сумісної власності. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру її фактичного внеску на придбання спірної квартири і зазначена обставина не доведена у судовому засіданні показаннями свідків. Тобто позивачем не доведено внесення нею майнового або трудового вкладу у придбання спірного нерухомого майна, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири, як частку у спільній сумісній власності.

Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про одруження № НОМЕР_1 , виданим 16.11.1996 року Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 16.11.1996 року укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 » (а.с.7).

Згідно актового запису про смерть №402, зробленого 16.05.2017 року Суворовським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

З довідки №514 від 16.11.2017 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_2 (з 10.07.1998 року) та ОСОБА_4 (з 17.02.1999 року) (а.с.12).

Зі спадкової справи №33/2017, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , вбачається, що з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину зверталась дружина спадкодавця ОСОБА_2 та донька спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.74-104).

Відповідно до копії платіжного доручення №460 від 12.09.1994 року для участі в будівництві 2-х кімнатної квартири в ТМКР-4а за ОСОБА_4 АТЗТ «Уренгоймонтажпромбуд» перерахував до Промінвестбанку м.Херсона 9 млн. Рублів (а.с.9).

Згідно довідки №17-411 від 17.10.1995 року Херсонського домобудівельного комбінату, від ОСОБА_4 за участь у будівництві житлового будинку було отримано суму в розмірі 9 млн. рублів та 3 тис. Доларів (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності від 23.07.1996 року ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.11).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказувала, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 1993 року по 16 листопада 1996 року, спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, тому квартира, яка належала на праві власності ОСОБА_4 , є їх спільною сумісною власністю та їй належить Ѕ частина цієї квартири.

Вирішуючи даний спір, суд першоїх інстанції дійшов вірного висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений ОСОБА_2 період, та дійшов обгрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з травня 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують. Посилання апелянта на ту обставину, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем заявлена не в площині сімейних правовідносин, а даний факт має сенс у сукупності із доводами позивачки про спільні зі спадкодавцем кошти, вкладені у купівлю квартири, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не надав жодної оцінки доказам на підтвердження зазначених обставин, колегія суддів вважає необгрунтованим. Так, встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю було заявлене позивачем окремою вимогою, яка вимагає прийняття судом відповідного рішення саме по такій вимозі і не передбачає розгляд (урахування) судом такої вимоги під час прийняття рішення в частині інших заявлених вимог щодо визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири, як долю у спільній сумісній власності.

Крім того, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність».

Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на купівлю квартири.

Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута ОСОБА_4 та позивачем внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Станом на час набуття у власність ОСОБА_4 спірної квартири ОСОБА_2 не була членом сім`ї власника і письмової угоди про створення спільної сумісної власності між ними також не укладалося. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ведення спільного господарства, побуту, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період , який передував офіційній реєстрації їхнього шлюбу.

На обґрунтування своєї участі у купівлі спірної квартири позивач зазначала, що на період купівлі квартири вона працювала в аптеці та отримувала пенсію, що давало їй змогу разом зі спадкодавцем виплачувати борг, який ними було взято на квартиру у розмірі 9 млн.рублів та 3 000,00 доларів США. Проте інформація про розмір прибутків, які отримувала позивач у період купівлі квартири та у період після її купівлі, в матеріалах справи відсутня.

На думку колегії суддів факт працевлаштування позивача та отримання нею пенсії не свідчить про те, що отриманні грошові кошти ОСОБА_2 спрямовувала саме на купівлю квартири, або на погашення боргових зобов`язань. ОСОБА_2 повинна була довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь її участі у придбанні спірного майна. Між тим, матеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо участі ОСОБА_2 у набутті спірного будинку (внесення власних грошових коштів).

Сам факт отримання позивачем від знайомого в позику грошових коштів в розмірі 3 000,00 доларів США, а також отримання нею пенсії та заробітної плати як на момент придбання квартири так і в подальшому не може бути доказом її участі у купівлі спірної квартири, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі. Крім того, в матеріалах справи відсутня інформація відносно того, коли або за який період було повністю виплачено боргові зобов`язання у розмірі 9 млн.рублів та 3 000,00 доларів США, які було сплачено за купівлю квартири..

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута нею та спадкодавцем ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, а відтак дійшов правильного висновку стосовно того, що відсутні правові підстави для задоволення її позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги необхідно зазначити таке.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статтею 1218 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Судом першої інстанції було вірно зазначено, що згідно спадкової справи позивач зверталась до нотаріуса із заявою не видавати свідоцтво про право на спадщину за законом іншому спадкоємцю у зв`язку зі зверненням до суду з позовом. Таким чином, оскільки відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва і перешкод для його отримання немає, підстави для винесення рішення про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом відсутні.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384,390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А.Кузнєцова

Судді: І.В.Вейтас

С.В.Радченко