Житомирський апеляційний суд
Справа №289/2327/17 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 44 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Дяченко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 289/2327/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначила, що з 1 березня 2014 року обіймає посаду завідувача дитячого навчального закладу №7 « Дзвіночок» м. Радомишля Житомирської області.

7 вересня 2017 року ОСОБА_2 , яка працює вихователем у цьому навчальному закладі, звернулася до відділу освіти Житомирської області та до прокурора Житомирської області зі скаргою, в якій, поряд з іншим, зазначила, що: «благодійні внески батьки здають не на рахунок дитячого садочка, а в кишеню завідуючої...».

ОСОБА_1 вказує, що таким твердженням відповідачка звинувачує її у вчиненні тяжкого злочину крадіжці грошей.

Оскільки зазначена інформація є неправдивою, ОСОБА_1 просила визнати таку інформацію недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію.

Також просила зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену нею недостовірну інформацію шляхом повідомлення Житомирського обласного відділу освіти та прокурора Житомирської області.

Окрім того, просила зобов`язати ОСОБА_2 на зборах трудового колективу ДЗН №7 Дзвіночок принести їй офіційне вибачення за поширення вказаної недостовірної інформації та стягнути з відповідачки на свою користь 6000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Заочним рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_2 у скарзі від 7 вересня 2017 року, адресованій на ім`я керівника Житомирського обласного відділу освіти та прокурора Житомирської області, наступного змісту : Благодійні внески батьки здають не на рахунок дитячого садочка, а в кишеню завідуючої....

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1000 грн. завданої моральної шкоди та 586 грн. 67 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове,- яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Зокрема, вважає, що за стилістикою викладення поширена нею інформація містить не фактичні дані, а оціночні судження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки висновок суду про часткове задоволення позову ґрунтується на вимогах законодавства.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач обіймає посаду завідувача дитячого навчального закладу №7 Дзвіночок м. Радомишля Житомирської області.

ОСОБА_2 , працюючи на посаді вихователя вказаного навчального закладу, 7 вересня 2017 року звернулася до керівника Житомирського обласного відділу освіти та прокурора Житомирської області зі скаргою, в якій, зокрема, зазначила, наступне: Благодійні внески батьки здають не на рахунок дитячого садочка, а в кишеню завідуючій...

У вказаній скарзі міститься посилання на те, що вона подана також й від імені вихователя ОСОБА_4 .

Факти, викладені у скарзі ОСОБА_2 , були предметом перевірки комісії, створеної на підставі наказу Відділу освіти №218 від 3 жовтня 2017 року. Листом від 9 жовтня 2017 року Відділ освіти Радомишльської райдержадміністрації повідомив Управління освіти і науки Житомирської обласної державної адміністрації про те, що 4 жовтня 2017 року були проведені збори трудового колективу Радомишльського дошкільного навчального закладу №7 Дзвіночок, проведено перевірку роботи бухгалтера, завідувача та взяті пояснення від ОСОБА_1 , вихователя ОСОБА_4 , яка запевнила, що участі у написанні даної скарги не приймала та не знайома з її змістом.

У листі також вказано, що наслідки вивчення скарги свідчать, що її зміст не відповідає дійсності. Благодійні внески від батьків, меценатів та спонсорів надходять на рахунок ДЗН та своєчасно оприбутковуються. Розмір благодійних внесків та розподіл коштів вирішується батьківським комітетом ДЗН №7, про що свідчать рішення засідань батьківського комітету. Звіт про надходження та витрати коштів доводиться до відома батьків, педагогів, представників місцевого самоврядування під час звітування завідувача ОСОБА_1 в кінці навчального року.

У ст.34 Конституції України та ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплене право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

За змістом зазначених норм кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною 1 ст.277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Таким чином, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи питання про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку. В свою чергу, достовірність оціночних суджень не може бути доведена.

Відповідно до положень статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи №1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Зміст скарги ОСОБА_2 свідчить, що вона у категоричній формі стверджує про те, що ОСОБА_1 привласнює благодійні внески. Ця інформація за своїм змістом не є оціночним судженням.

Після перевірки у встановленому законодавством порядку вказана інформація не знайшла свого підтвердження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у своїй скарзі ОСОБА_2 звинувачує ОСОБА_1 у порушенні нею вимог законодавства,- привласненні благодійних внесків. При цьому, матеріали справи не містять доказів наявності обґрунтованих підстав для звернення зі скаргою такого змісту, що, у свою чергу, ставить під сумнів ту обставину, що ОСОБА_2 у такий спосіб намагалася виконати свій громадський обов`язок чи захистити свої права.

Заслуговує на увагу й та обставина, що 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 звільнена з посади вихователя ДНЗ №7 Дзвіночок на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України, у зв`язку з вчиненням нею 1 лютого 2018 року аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Під час розгляду вказаної справи судом досліджувався протокол загальних зборів трудового колективу ДНЗ №7 , який містить інформацію про розгляд скарг на вихователя ОСОБА_2 від батьків вихованців та колег.

Отже, між сторонами склалися неприязні стосунки, й з огляду на ту обставину, що суду не надано доказів наявності у позивачки обґрунтованих підстав для звернення зі скаргою на дії ОСОБА_1 щодо привласнення благодійних внесків, її звернення з даною скаргою не може розцінюватися як реалізація нею конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про визнання недостовірною інформації, поширеної ОСОБА_2 у скарзі від 7 вересня 2017 року.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуютьмя вимоги розумності і справедливості.

Врахувавши вищезазначені положення законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 1000 грн. на відшкодування спричиненої їй моральної шкоди.

Таким чином, відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року,- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 13 вересня 2021 року.