26.04.2021 227/4798/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2021 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Левченка А.М.,
секретаря судового засідання Коверченкової М.О.,
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ
У грудні 2020 року до суду з позовом звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з позовом, в якому просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позову позивачем зазначено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились у квітні 2019 року, коли відповідач покинув позивача та виїхав в невідомому напрямку. Точна адреса проживання позивачу не відома. Отже, відповідач без поважних причин не проживає за місцем реєстрації більше року. Позивач вимушена сплачувати комунальні послуги із розрахунку кількості зареєстрованих осіб, що негативно впливає на її матеріальне становище.
Позивач в судовому засіданні цивільний позов підтримала, просила суд його задовольнити.
Судом з`ясовано, що відповідач ОСОБА_2 відбуває покарання в місцях позбавлення волі. В режимі відеоконференції з ДУ «Крюківська виправна колонія (№29)» відповідач ОСОБА_2 пояснив, що позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує, оскільки житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є його єдиним місцем мешкання, в яке він бажає повернутися після звільнення з місць позбавлення волі. У протилежному випадку відповідач стане безхатченком, оскільки не має у своїй власності іншого житла.
Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, судом приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що рішенням Добропільського міськрайнного суду Донецької області від 16 квітня 2020 року розірвано шлюб зареєстрований 10 грудня 1988 року виконкомом Перещепинської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 82, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Добропільським МВ ГУДМС України в Донецькій області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута нею в дар на підставі договору дарування від 10 грудня 2002 року.
Відповідно до копії домової книги для реєстрації громадян за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 з 14.12.2017 року.
Під час судового розгляду судом також з`ясовано, що вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04.06.2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням його права керування транспортними засобами на 3 (три) роки. До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_2 без змін запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Бахмутська УВП №6 Донецької області». Строк відбування покарання ОСОБА_2 обчислювати з 04 червня 2020 року, зарахувавши у нього строк його попереднього ув`язнення, починаючи з дня затримання, тобто з 01.09.2019р., із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.
Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 , який є сином відповідача ОСОБА_2 показав суду, що йому відомо про те, що у 2019 році батько давав завдаток комусь за якесь житлове приміщення, та збирався у ньому проживати. Разом із тим, свідку не відомо, чи дійсно ОСОБА_2 придбав у власність таке житло, де, та у кого.
При цьому, 23.04.2021 року через канцелярію суду позивачем подано письмові докази, а саме, побутову характеристику на ОСОБА_2 , а також довідку місцевого старости про місце проживання ОСОБА_2 в період з червня 2019 по 01.09.2019 року.
Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
З огляду на те, що позивачем не надано суду доказів направлення на адресу відповідача копій доказів, які були подані через канцелярію суду 23.04.2021 року, суд не бере такі докази до уваги.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд виходить з такого.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права користування житлом, за відсутності належних та достовірних доказів наявності можливості користування іншим житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У цій справі судом встановлено, що відповідач був взятий під варту в межах кримінального провадження з 01.09.2019 року, а тому не міг здійснювати фактичне користування житлом починаючи з 01.09.2019 року. Судом також достеменно встановлено, що відповідач на даний час відбуває покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а тому не має можливості вирішити побутові питання, пов`язані із пошуком житла по завершенню строку відбуття покарання. Під час судового розгляду стороною позивача також не було представлено доказів наявності у відповідача житла для користування, де б він зміг проживати, хоча б на початкових умовах. При цьому, стороною позивача не було надано до суду доказів, які саме комунальні послуги, та в якому місячному розмірі, сплачуються позивачем із розрахунку кількості зареєстрованих в її житлі осіб. Указані вище обставини, на переконання суду, свідчать про непропорційність такого заходу збоку держави, як позбавлення права користування відповідача житлом праву, про порушення якого стверджує позивач, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Керуючись ст. 260 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ
В задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області.

Повний текст рішення складений 29.04.21.

Суддя А.М. Левченко

26.04.2021