ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2005/20 Номер провадження 22-ц/814/873/21Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Городівського О.А. у залі суду в м. Миргород, повний текст якого складено 26 лютого 2021 року, у справі №541/2005/20 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він звертався до відповідача із запитом про надання публічної інформації з приводу наявності на території м. Миргород вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель та споруд. В той же час, Виконавчий комітет Миргородської міської ради відповіді на запит не надав. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року у справі №440/3077/20 відповідача зобов`язано надати відповідь на запит позивача, поданий 16.04.2020 року. ОСОБА_1 зазначає, що протиправними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності. Враховуючи ступінь душевних страждань, прохав стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 23 615,00 грн, що обрахована за кожен місяць порушеного права (5 місяців) х мінімальний розмір заробітної плати, який станом на січень 2020 року для працездатних осіб склав 4 723,00 грн. Розмір моральної шкоди підтверджується тим, що завдана шкода спричинила у позивача негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, погане самопочуття та пригнічений настрій. Враховуючи вищенаведене, прохав суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 23 615,00 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 236 грн. 15 коп.

Стягнуто з Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області судовий збір 8 грн. 42 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції його оскаржив в апеляційному порядку ОСОБА_1 . Прохав змінити рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що постановлений до стягнення розмір моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не враховує позицію Європейського суду з прав людини (справа «Недайборщ проти Російської Федерації»), а також практику судів у подібних спорах (рішення Деснянського районного суду м. Чернігів від 09.10.2020 у справі №750/7355/20, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.10.2020 у справі №569/14945/20, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2020 у справі №127/19592/20, рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.02.2020 у справі №623/4/21). Прохав врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 01.09.2020 №216/3521/16-ц згідно якої, виходячи з положень ст.ст.16, 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Від представника відповідача - виконавчого комітету Миргородської міської ради Лисенко Р.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній, спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

22 березня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про врахування при вирішенні справи правових висновків, викладених у постанові Черкаського апеляційного суду від 18.03.2021 року у справі №712/5272/20.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень, передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України,та ч.1ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що сторонами визнається факт звернення 16 квітня 2020 року позивача, ОСОБА_1 , до виконавчого комітету Миргородської міської ради з запитом на отримання публічної інформації щодо наявності на території м. Миргород вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 (справа №440/3077/20), яке набрало законної сили 05.09.2020, визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 від 16.04.2020, у порядку та строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Зобов`язано виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області розглянути запит ОСОБА_1 від 16 квітня 2020 року на отримання публічної інформації (а.с.12-13)

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення права позивача на доступ до інформації та тривале її ненадання у відповідності до рішення суду, є законною підставою для відшкодування моральної шкоди. Проте вимоги щодо розміру відшкодування є надмірними. Визначаючи до стягнення розмір моральної шкоди в розмірі 236,15 грн., суд першої інстанції враховував відсутність належних та допустимих доказів, що запитувана позивачем інформація має для нього надважливе значення, займає провідне місце у його житті, а негативні емоції, спричиненні неправомірною поведінкою відповідача, мали наслідком значні душевні страждання та призвели до погіршення стану здоров`я. Оскільки відшкодування моральної шкоди не має бути формою заробітку та не повинно призводити до збагачення особи, постановлений до стягнення розмір моральної шкоди відповідатиме критеріям розумності та справедливості.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.2 ст.23 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду по справі №464/3789/17 від 10.04.2019 та Великої Палати Верховного Суду по справі №180/1560/16-а від 08.04.2020, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб?єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, ґрунтуючись на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх доказів, вірно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 236,15 грн.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, оскільки зводяться до незгоди з рішенням міськрайонного суду та обґрунтування права на відшкодування моральної шкоди, як способу захисту суб`єктивного цивільного права.

Стосовно посилань позивача на практику Європейського суду з прав людини у справі «Недайборщ проти РФ», зокрема, що заявник не зобов?язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди, апеляційний суд приймає до уваги рішення у справі «Ромашов проти України», де суд дійшов висновку, що моральна шкода не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення. Тому розмір заявленої суми надмірний.

Об?єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції, Європейський суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявнику компенсацію меншу за ту, що була ним заявлена. Таким чином об`єктивно визначив суму до стягнення з урахуванням розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що розмір моральної шкоди в 23 615,00 грн. є завищеним та таким, що не підтверджений належними доказами, в тому числі, причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача, на які посилається позивач, як на причину погіршення стану здоров`я.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідь на запит про надання публічної інформації органом місцевого самоврядування позивачу була надана, а порушене право відновлено. Тоді як відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер, що не може бути спростовано посиланням на рішення судів першої інстанції, які не мають для суду апеляційної інстанції узагальнюючого значення.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить. Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд в оскаржуваній частині не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.

Головуючий: С.А. Гальонкін

Судді: Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова