ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/453/21 Справа № 183/2402/19 Головуючий у першій інстанції: Городецький Д. І. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнення частини вартості відчуженого майна,

ВСТАНОВИЛА:

У квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 18.04.2015 Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстрований шлюб між позивачем і ОСОБА_3 , актовий запис № 326, після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 присвоєне прізвище ОСОБА_4 . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу позивачем та відповідачем було набуто (придбано) у спільну сумісну власність майно, зокрема автомобіль «HYUNDAI ACCENT», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , який був придбаний 18.11.2017 у ПАТ «Завод Фрунзе» за 444800,00 грн. Автомобіль зареєстрований в ТСЦ МВС №1246 в Дніпропетровській області 23.11.2017. Оригінал Договору купівлі-продажу автомобіля разом з відомостями про комплектацію транспортного засобу знаходиться в ТСЦ МВС № 1246 в Дніпропетровській області. Позивач також зазначив, що протягом подружнього життя за його рахунок на автомобіль було встановлено додаткове обладнання, а саме: автомобільна сигналізація «StarLine А95» та мультимедійний головний пристрій. З моменту припинення сімейних відносин, з грудня 2018 року зазначений автомобіль залишився у володінні відповідача. Позивач вважає, що ОСОБА_2 , всупереч вимогам ст.ст. 63, 65, 68 Сімейного кодексу України та ст.ст. 368, 369 ЦК України розпорядилась вищезазначеним майном без його згоди, уклавши у СГ ФОП « ОСОБА_5 » договір купівлі-продажу №6228/19/002011 від 15.01.2019, предметом якого був автомобіль HYUNDAI ACCENT, номерний знак НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення, VIN: НОМЕР_1 , який в розумінні ст. 60 СК У`країни є спільним майном подружжя і перебуває у спільній сумісній власності. Доказом зазначених дій відповідача є відповідь на запит від 31.05.2019 до ТСЦ МВС №1246 в Дніпропетровській області за вих. № 31/4-1246/51-Б від 04.06.2019, відповідно до якого спірний колісний транспортний засіб зареєстрований на іншого власника згідно договору купівлі-продажу №6228/19/002011 від 15.01.2019, укладеному у СГ ФОП « ОСОБА_5 ». Позивач також зазначив, що 12.04.2019 він уклав договір №3302 з ФОП ОСОБА_6 , предметом якого було виконання експертного дослідження щодо визначення середньої ринкової вартості автомобіля HYUNDAI ACCENT, реєстраційний номер НОМЕР_2 та отримано висновок експертного авто-товарознавчого дослідження №3302 про оцінку транспортного засобу, відповідно до якого середня ринкова вартість автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4 Comfort 4 AT (RB), реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2017 року виготовлення, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , власник ОСОБА_2 станом на 21.01.2019 склала 365150,00 грн, вартість належної позивачу 1/2 частки спірного майна становить 182575,00 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги позивач просить, стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину вартості відчуженого майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя та підлягало поділу, станом на дату його продажу, а саме - автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4 Comfort 4 AT (RB), реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення, в сумі 182575,00 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_5 , 18 квітня 2015 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , актовий запис № 326, після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 присвоєне прізвище ОСОБА_4 (а.с.7 т.1).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року по справі №183/86/19, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано (а.с.63-64 т.1). В рішенні судом встановлено, що сторони з грудня 2018 року не підтримують шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, відповідач ОСОБА_2 була власником автомобілю «HYUNDAI ACCENT», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (а.с.8 т.1).

Відповідно до щорічних деклараціях за 2017 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (які є суб`єктами декларування), ними відображено, що 20.11.2017 ОСОБА_2 придбала автомобіль «HYUNDAI ACCENT», 2017 року випуску за 444800,00 грн (а.с.106-115 т.1).

27 листопада 2017 року ОСОБА_2 подано повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб`єкта декларування, відповідно до якого остання повідомила про те, що вона 20.11.2017 отримала за договорами дарування від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 270000,00 грн. та від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 220000,00 грн.; 20.11.2017 придбала автомобіль «HYUNDAI ACCENT», 2017 року випуску за 444800,00 грн. Вказані дані відповідач ОСОБА_2 зазначила також в своїй декларації за 2017 рік.

ОСОБА_1 в своїй щорічній декларації за 2017 рік, як суб`єкт декларування також зазначив відомості про те, що його дружина ОСОБА_2 у 2017 році отримала за договорами дарування від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 270000,00 грн. та від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 220000,00 грн.; у власності дружини позивача з 20.11.2017 перебуває автомобіль «HYUNDAI ACCENT», 2017 року випуску за 444800,00 грн.

15 січня 2019 року ОСОБА_2 уклала у СГ ФОП « ОСОБА_5 » договір комісії №6228/19/002011, предметом якого був автомобіль HYUNDAI ACCENT, номерний знак НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення, VIN: НОМЕР_1 , автомобіль перереєстрований на нового власника, що підтверджується договором та листом Територіального сервісного центру №1246 від 04.06.2019 (а.с.37-38, 116 т.1).

Згідно висновку експертного авто-товарознавчого дослідження №3302 від 12.04.2019 про оцінку транспортного засобу, середня ринкова вартість автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4 Comfort 4 AT (RB), реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2017 року виготовлення, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , власник ОСОБА_2 , - станом на 21.01.2019 склала 365150,00 грн (а.с.79-44 т.1).

Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст.718 ЦК України).

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст.722 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що у період перебування сторін у шлюбі відповідачка отримала у дар грошові кошти, за які придбала у особисту приватну власність спірний автомобіль, - колегія дійшла висновку про обгрунтованість позиції місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підтвердження укладення у простій письмовій формі договору дарування з дарувальником ОСОБА_8 позивачкою надано оригінал вказаного договору, копія якого долучена до матеріалів даної цивільної справи.

Непредставлення укладеного у письмовій формі договору дарування грошових коштів з ОСОБА_7 не спростовує правильність висновків районного суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки факти дарування грошових коштів саме відповідачці та придбання останньою спірного автомобіля в особисту приватну власність підтверджуються наведеними вище деклараціями позивача і відповідача за 2017 рік та повідомленням відповідачки про суттєві зміни майнового стану.

Твердження апелянта, що кошти на придбання автомобіля були подаровані у звязку з весіллям сторін у 2015 році є недоведеними, суперечать письмовим матеріалам справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді