РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 572/124/17

Провадження № 22-ц/4815/897/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2021 року (ухвалене у складі судді Ведяніної Т.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання прав забудовника, визнання права власності на частину земельних ділянок,-

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання прав забудовника, визнання права власності на частину земельних ділянок.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 20 березня 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області, про що було зроблено актовий запис №29. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 . Згідно із вказаним вище договором, посвідченим приватним нотаріусом Сарненського РНО, ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,0800 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Крім цього, посилається на ті обставини, що ОСОБА_2 рішенням Сарненської міської ради у 2012 році було передано у власність земельну ділянку площею 0,031 га. для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, розташовану по АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці під час шлюбу ними було збудовано житловий будинок, який на момент звернення із цим позовом до суду, є не зареєстрованим у встановленому законом порядку, оскільки ОСОБА_2 відмовився вводити його в експлуатацію. Зазначає, що відповідно до вимог ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а тому, враховуючи рівність часток у вказаному майні кожного із подружжя, просить визнати за нею право як співзабудовника на 1/2 частину збудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину земельних ділянок, розташованих за цією ж адресою, площею 0,0800 га. та 0,032 га..

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання прав забудовника, визнання права власності на частину земельних ділянок задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних для будівництва об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнано за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер 010340010).

У решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 придбав земельну ділянку загальною площею 0,0800 га., розташовану по АДРЕСА_1 , на якій у подальшому було збудовано житловий будинок, який не введено в експлуатацію, а тому вказане майно є спільною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд порушив право позивачки розпоряджатися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, оскільки вона не просила суд визнати за нею право власності на будівельні матеріали, а просила визнати за нею право, як співзабудовника, на частину незавершеного будівництва - житлового будинку. Крім того, суд не мав законних підстав для визнання права власності на будматеріали і тому, що позивачка не заявляла вимог щодо визнання будівельних матеріалів об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також зауважує, що оскільки будівництво спірного нерухомого майна здійснювалося самочинно, то особа, яка його здійснювала не набуває статусу забудовника, а інші особи, відповідно, не набувають статусу співзабудовника. Позивачкою не долучено жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження факту, що спірне майно, у тому числі будівельні матеріали, набуті в шлюбі за рахунок спільних коштів або спільної праці подружжя. Заперечує та наголошує на необ`єктивності показів свідків сторони позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо участі позивачки та її матері у будівництві спірного будинку. Місцевим судом встановлено та взято до уваги факт придбання дерев`яного будинку його матір`ю - ОСОБА_6 у 2007 році в гр. ОСОБА_7 , однак безпідставним є висновки суду щодо того, що зазначене майно (у якості будматеріалів), яке знаходиться в основі спірного житлового будинку, було використано в інтересах його з позивачкою сім`ї. Наголошує, що незавершене будівництво житлового будинку хоча і було розпочате в період шлюбу, однак, здійснювалося не за рахунок спільних коштів та спільної праці подружжя, а з використаних для будівництва будівельних матеріалів, отриманих від належного його матері дерев`яного будинку, придбаного нею у 2007 році для будівництва житлового будинку його сестрі, який був розібраний та перевезеного з с. Труди, Сарненського району. Зазначене підтверджується довідкою №790 від 10.02.2017 року Великовербченської сільради, довідкою Степанської селищної ради № 02/16-75 від 10.02.2017 року, планом складання дерев`яного будинку та фотознімками . Також зауважує, що частина будівельних матеріалів була придбана ним особисто за позичені кошти у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і використаних для будівництва, але не в інтересах сім`ї, а в своїх особистих інтересах, оскільки у лютому 2014 року сім`ї вже фактично не існувало.Зазначає, що відкрите за заявою позивачки кримінальне провадження за фактом можливої підробки його розписок про позику коштів у ОСОБА_9 у розмірі 10.000 доларів США на придбання земельної ділянки та у ОСОБА_8 у розмірі 12 000 доларів США для придбання будматеріалів та оплати будівельних робіт при будівництві будинку, постановою слідчого від 06.05.2021 року закрите за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення. Крім того, зауважує, що з мотивувальної частини зазначеної постанови слідчого вбачається, що допитана у якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що під час шлюбу, який тривав з 20.03.2004 року по 16.01.2017 року, про факт позичання її колишнім чоловіком вищевказаних грошей вона ніколи не чула, а даних розписок ніколи не бачила, тому вважає, що дані розписки є підробленими. Таким чином вважає необґрунтованим висновок місцевого суду про те, що оскільки позика коштів мала місце в період шлюбу, то в порядку ст. 61 СК України, ці кошти отримувалися з метою придбання майна в інтересах сім`ї, що спростовується матеріалами кримінального провадження. Звертає увагу на те, що до січня 2014 року будівництво житлового будинку було на початковій стадії (збудовано фундамент, зібрано дерев`яний каркас, який обкладено вагонкою). Будівельні матеріали придбані не за спільні кошти сім`ї, а будівельні роботи виконувалися виключно ним та членами його родини. З січня 2014 року по 17.01.2017 року, коли позивачка звернулася до суду із даним позовом, він своїми силами та за власні кошти продовжував будувати спірний житловий будинок. Технічний стан, у якому на даний час знаходиться будинок, не відповідає тому технічному стану, у якому будинок був на день припинення спільних сімейних стосунків.

Враховуючи наведене, стверджує, що зазначене недобудоване нерухоме майно не набуто подружжям за рахунок спільних коштів та спільно праці і відповідно не є спільною сумісною власністю подружжя.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 20 березня 2004 року сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №29, що вбачається із копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 20 березня 2004 року.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Із копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 червня 2009 року, встановлено, що вказаного числа ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_10 земельну ділянку загальною площею 0,0800 га., розташовану по АДРЕСА_1 , яка належала останньому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №006896 від 14 травня 2009 року (цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд).

Вказаний правочин було здійснено ОСОБА_2 з відома та за згодою дружини ОСОБА_1 , яка підтвердила, що його укладення відповідає інтересам їхньої сім`ї. Даний факт підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 19 червня 2009 року (а.с. 236).

Правовідносини між сторонами виникли з приводу майна, придбаного під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу. Вказані правовідносини регулюються нормами СК та ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна норма міститься у Сімейному кодексі України.

Так, частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Так, з матеріалів справи вбачається і це достовірно встановлено судом, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 придбав земельну ділянку загальною площею 0,0800 га., розташовану по АДРЕСА_1 , а тому вказане майно є спільною власністю подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках.

Крім того, під час перебування сторін у шлюбі, на вказаній вище земельній ділянці, яка купувалася сторонами в інтересах сім`ї, було збудовано житловий будинок, який не введено в експлуатацію.

Вказана обставина підтверджується повідомленням №РВ 5 від 20 червня 2012 року, зареєстрованого Інспекцією ДАБК у Рівненській області, відповідно до якого ОСОБА_2 повідомив про початок виконання будівельних робіт щодо будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , загальною площею 120,5 м2, яке здійснюватиметься на земельній ділянці загальною площею 0,0800 га., розташованій за тією ж адресою, а також копією будівельного паспорту, виданого Відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Сарненської РДА від 15 червня 2012 року.

Наявні у матеріалах справи фотознімки та відеозапис, зроблені станом на 2016-2017 рік доводять, що по вказаній вище адресі дійсно розпочато будівництво житлового будинку, яке візуально знаходиться на завершальній стадії, оскільки здійснюються оздоблювальні будівельні роботи.

Крім цього, відповідно до договору, укладеного відповідачем із ЗАТ "Ей-І-ЕС Рівнеенерго" від 28 січня 2011 року та технічних умов №39/1-СрД для приєднання електричних мереж електроустановок для населення житловий будинок по АДРЕСА_1 , приєднано до системи електропостачання.

Копія технічного паспорту на будинковолодіння, виготовлена станом на 22 вересня 2020 року, доводить, що по АДРЕСА_1 розташовано житловий будинок 2018 року забудови, який зведений без дозвільних документів.

З метою обґрунтування та доведення тих обставин, що спірне майно належить відповідачу особисто, останнім суду надані копії розписок, відповідно до яких ОСОБА_2 31 грудня 2009 року позичив у ОСОБА_9 10 000 доларів США на придбання земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а 14 липня 2010 року позичив у ОСОБА_8 12 000 доларів США для придбання будівельних матеріалів та оплати будівельних робіт при будівництві будинку за цією ж адресою.

На переконання апеляційного суду, дані розписки не доводять факту належності спірного майна особисто відповідачу. Оскільки, на підставі письмових доказів було встановлено, що земельна ділянка купувалася ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, з відома та за згодою його дружини ОСОБА_1 , а тому подальше будівництво відповідачем будинку на цій земельній ділянці свідчить про його спорудження в інтересах сім`ї.

Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач не заперечує, що позика ним вчинялася для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку.

Тому, оскільки вказані кошти для придбання певного нерухомого майна отримувались відповідачем з метою придбання майна під час перебування у шлюбі вказані договори, відповідно до наведеної вище норми, укладались в інтересах сім`ї, через що майно, одержане за цими договорами, також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що допитані у ході розгляду справи свідки певним чином є зацікавленими у результатах розгляду справи, оскільки є родичами або друзями кожної із сторін, їх покази є діаметрально протилежними, а тому у даному випадку доцільно приймати до уваги, що будинок, який відповідно до позиції відповідача, придбано його матір`ю, розташований на земельній ділянці, належній на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. При цьому, жодних договорів з цього приводу між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не укладалось.

ОСОБА_2 стверджує, що він здійснював будівництво спірного будинку і після розірвання шлюбу, на доведення чого надав квитанції, датовані жовтнем 2017 року та 2020 роком про придбання будівельних матеріалів, а також квитанції, датовані 2020 роком про придбання дверей.

За клопотанням позивача судом було призначено судову будівельно-технічну та товарознавчу експертизу з метою визначення вартості незавершеного будівництва.

Однак, відповідно до наявних в матеріалах справи повідомлень, наданих експертами відповідач тривалий час чинив перешкоди у проведенні цієї експертизи, посилаючись на ті обставини, що він є власником спірного майна, через що має правові підстави не допускати сторонніх осіб до власного майна.

Тому, виходячи з положень статті 109 ЦПК України, доведеним є той факт, що незавершене будівництво житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , було здійснено сторонами під час перебування у шлюбі.

Відповідач заперечував факт будівництва вказаного будинку під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , посилаючись на ті обставини, що фактично шлюбні відносини були припинені у 2014 році, після чого і здійснювалося будівництво.

Такі покликання відповідача стосовно того, що спірне майно було набуто у той час, коли фактично були припинені шлюбні відносини, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем або третіми особами з цього приводу жодних вимог на ч. 6 ст. 57 СК України до суду заявлено не було.

Крім того, дані твердження відповідача спростовується висновками по зверненню ОСОБА_1 від 05 серпня 2014 року та від 02 липня 2016 року, якими Сарненським ВП ГУ НП в Рівненській області було припинено розгляд заяв позивача, оскільки в ході розгляду цих повідомлень встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір з приводу користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

Тому, обставин, за яких спірне майно належало б одному із подружжя, відповідно до ст. 57 СК України, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною1 статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно повідомлення №584 від13 вересня 2016 року, за підписом в.о. директора КП РОБТІ, станом на 01 січня 2013 року право власності на об`єкти нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 не зареєстровано.

Крім цього, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів станом на 22 лютого 2017 року інформація щодо права власності, інших речових прав ОСОБА_2 відсутня.

Сторони не заперечують, що право власності на спірне будівництво житлового будинку за вказаною вище адресою є не зареєстрованим.

Оскільки, спірний житловий будинок не є введеним в експлуатацію та зареєстрованим відповідно до вимог законодавства він вважається будівельними матеріалами.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних для будівництва об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, площею 0,0800 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер 010340010).

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17 вересня 2021 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.