Провадження № 2/325/274/2021
Справа № 325/861/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року смт. Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Краснової Ю.С.,

представника позивача - адвоката Ковальова Д.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначив, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 13.10.1987 року. У вказаному будинку зареєстроване місце проживання відповідачки, яка є донькою відповідача, і яка до початку червня 2020 року проживала у будинку, але після цього виїхала за невідомою позивачу адресою. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку не дозволяє позивачу в повній мірі розпоряджатися своїм житлом, що є порушенням права власності. Крім того, відповідачка має кредитні зобов`язання, що створює додаткові незручності.

Ухвалою судді від 30 липня 2021 року відкрите спрощене провадження у справі та призначене судове засідання на 31 серпня 2021 року.

Представник позивача - адвокат Ковальов Д.В. в судовому засіданні підтримав позов з викладених у ньому підстав.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що вона постійно проживає в домоволодінні АДРЕСА_1 , і зареєстрована там. Крім неї там проживає її батько ОСОБА_2 , і дочка ОСОБА_3 . До жовтня 2020 року вона постійно проживала у вказаному будинку. Потім з батьком у них стався конфлікт, і приблизно до середини грудня 2020 року вона мешкала окремо. Але враховуючи, що дочка залишилась проживати у будинку АДРЕСА_1 , вона повернулась, двічі зверталась в поліцію з приводу того, що батько її не впускав. Повернувшись, вона стала проживати не в самому будинку, а в приміщенні літньої кухні, розташованої на території домоволодіння. Вона нікуди не виїжджала, працювала в смт. Приазовське, отримала судові документи поштою за зареєстрованим місцем проживання.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши забрані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 13.10.1987 року.

У вказаному будинку зареєстровано місце проживання позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_1 та дочки відповідачки ОСОБА_3 , 2008 р.н.

У акті обстеження матеріально-побутових умов від 15.12.2020 р., складеному провідним спеціалістом з соціальних питань Приазовської ОТГ Пташинською Т.С. та власником ОСОБА_2 зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована, але останні шість місяців не проживає, що можуть підтвердити сусіди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У довідці Приазовської селищної ради від 30.08.2021 р. № 301 вказано, що ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 не мешкає з початку червня 2020 року.

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Водночас, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Аналіз наведеного законодавства свідчить, що підставою для визнання члена сім`ї власника житла, таким, що втратив право користування, є відсутність у житлі такого члена сім`ї більше року без поважних причин.

При чому, саме на позивача покладений обов`язок довести суду такі обставини на підтвердження позовних вимог.

Даючи оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження відсутності відповідачки у житлі більше одного року, суд зазначає, що акт обстеження умов проживання складений 17.12.2020 року, тобто не на час розгляду справи, і відомості про непроживання ОСОБА_1 записані з посиланням на сусідів, при цьому їх підписи у акті відсутні.

Так само, довідка селищної ради, яка засвідчує непроживання відповідачки у будинку з червня 2020 року, як пояснив представник позивача, видана на підставі свідчень інших осіб.

Таким чином, з урахуванням заперечень відповідачки, суд не може прийняти вказані письмові документи, як належні і достовірні докази на підтвердження відсутні ОСОБА_1 у місці її проживання більше року і без поважних причин.

Суд звертає увагу, що показання свідків є окремим засобом доказування, проте позивачем не було заявлено про допит свідків на підтвердження позовних вимог.

Таким чином, позивач не довів суду факт не проживання відповідачки у місці реєстрації без поважних причин, і тому в задоволенні позову слід відмовити.

Суд також враховує, що у вказаному будинку зареєстровано місце проживання дочки відповідачки, якій ще не виповнилось 14 років, а відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Також, крім відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, позивачем не було доведено, що його право власності в даному випадку переважує право відповідачки на житло.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Приазовський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення суду складено 03.09.2021 року.

Суддя Є.В. Діденко