Справа № 168/864/20 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О. Й.
Провадження № 22-ц/802/1039/21 Категорія: 10 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Матвійчук Л. В.,

секретар Ганджа М. І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником 3/4 житлової квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Відповідачка є власником 1/4 цієї квартири. Вона тривалий час не бере участі в витратах на утримання квартири, не здійснює поточного ремонту, не цікавиться впродовж восьми років цим майном. Позивач вважає, що такими діями порушуються його права як співвласника квартири. Частка відповідачки є незначною в порівнянні з його часткою і виходячи з характерних властивостей квартири відсутня технічна можливість виділення частки в окремий об`єкт. Тому, єдиною можливістю усунення його порушеного права є позбавлення відповідачки права власності на це майна. Припинення права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки відповідачка у цій квартирі не проживає, більше восьми років ухиляється від виконання обов`язків співвласника щодо утримання квартири, не проявляє інтересу до вказаної квартири.

Просив суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частку квартири, визнати за ним право власності на 1/4 квартири та присудити відповідачці грошову компенсацію за належну їй частку в розмірі 29 502 грн.

Заочним рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач не скористалася своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Постановляючи рішення суду про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів підстав, передбачених ст. 365 ЦК України для припинення права відповідачки на частку у спільному майні, та того, що таке втручання у її право власності на майно за встановлених обставин є виправданим (необхідним).

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального законодавства, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 09.01.2019 позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_2 . Частка позивача у спірні квартирі становить ѕ, а відповідача - 1/4.

Площа квартири становить 51,9 кв. м., квартира складається з трьох кімнат, кухні, коридору, кладової, двох балконів, вбиральні.

Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності вартість квартири становить 111008 грн., а вартість 1/4 частки квартири становить 29502 грн.

Відповідно до відомостей підрозділу УДМС України у Волинській області ОСОБА_3 з 26.09.2000, знята із реєстрації за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 42).

За відомостями Реєстру Луцької міської територіальної громади інформація про зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 відсутня. (а.с. 44).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач мотивував його тим, що частка в майні ОСОБА_3 є незначною, між ними не досягнуто домовленості щодо користування цим майном, відповідач не проживає на території України, а тому є всі підстави для застосування ст. 365 ЦК України, оскільки таке припинення не завдасть шкоди відповідачу та членам її родини.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України закріплено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника,та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) також зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що у відповідності до часток співвласників 1/4 частині квартири відповідає 13 кв.м., а 3/4 частці відповідає 38,9 кв. м. Тобто частка відповідачки в квартирі, яка становить 13 кв.м., відповідає приблизно площі однієї з кімнат квартири, а тому її не можна вважати незначною.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_3 іншого житла, а також того, що відшкодування ринкової вартості її частки у майні зможе забезпечити їй право на житло.

Суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що суду не надано суду достатніх належнимих та допустимих доказів того, що припинення права ОСОБА_3 на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, а тому відсутні визначені у статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідачів на частки у спірному об`єкті нерухомого майна.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відмовивши в задоволені даного позову, суд забезпечив справедливий баланс інтересів обох сторін, надав належну оцінку, чи є виправданим (необхідним) втручання у право відповідача на майно за встановлених судом обставин, чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, якщо врахувати, що позивач діє з метою задоволення власних інтересів, а відповідач, у разі задоволення позову, втратить своє єдине майно, яке належить їй на праві власності, то пропорційність цій меті - позбавлення ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину спірної квартири, викликає обґрунтовані сумніви та заперечення.

Разом з тим, за встановлених судом обставин втручання у право власності відповідача на майно не є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову.

Покликання позивача на несплату відповідачем комунальних послуг, а також на те, що відповідач не проживає протягом останніх років на території України, не підтримує родинних відносин, не дає підстав для висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374,382-384, 390,391, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: