Провадження № 22-ц/812/1604/21 Головуючий суду першої інстанції Павлова Ж.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року м. Миколаїв Справа 487/2903/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю представника відповідача Чернієнко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Павлової Ж.П., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 01 березня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням.

Доводи позову обґрунтовано тим, що постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/9775/17 на підставі протоколу про порушення митних правил № 0192/50400/17 від 01 листопада 2017 року, складеного працівником Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України, визнано його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного кодексу України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100% вартості товарів у сумі 59 883,53 грн, конфіскації товару, власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Роскометика» - «Суміш запашних речовин для ароматизації косметичних виробів 10 кг» вартістю 59 883,53 грн.

Однак постановою апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2018 року зазначена постанова районного суду скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Обставини, що склались для нього в результаті винесення Центральним районним судом м. Миколаєва постанови від 20 березня 2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/9775/17 завдали йому моральної втрати та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі в умовах, коли йому доводилось доказувати своїм життєвим зв`язкам, що він не є правопорушником.

Також йому було завдано страждань в результаті погіршення можливостей реалізації ним своїх бажань зробити кар`єру у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Роскосметика».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку та витрати на послуги адвоката у розмірі 1 000 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. та на відшкодування затрат за надання правової допомоги в сумі 1 000 грн за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постановою апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2018 року було встановлено, що протокол про порушення митних правил стосовно ОСОБА_1 складений з порушенням законодавства, а в матеріалах справи відсутні докази з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, які б підтверджували скоєння ОСОБА_1 правопорушення передбаченого частиною 1 статті 483 Митного кодексу України. Спричинена в даному випадку ОСОБА_1 моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених статтею 1167 ЦК України, а не на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У зв`язку із частковим задоволенням позову підлягають відшкодуванню й витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не повністю досліджено обставини справи, не враховано, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправильними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір) протиправність (незаконність) поведінки органу та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

Своєю чергою, орган Казначейства не є органом, що завдав своїми діями чи/та бездіяльністю шкоди позивачу, не є органом, що вступав у взаємовідносини з позивачем та не повинен нести відповідальність за шкоду, заподіяну іншими державними органами.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Отже належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди є держава, яка повинна брати участь через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у даній справі орган Казначейства, який відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету є єдиним відповідачем.

Разом з тим, позивач зазначає в своїй позовній заяві підставою для відшкодування шкоди винесення незаконного (на його думку) рішення Центрального районного суду м. Миколаєва.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльність судів і судів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені в ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Крім того, судом не було досліджено, а позивачем не було надано доказів підтвердження понесення ним моральних страждань, вчинених органом Казначейства (як єдиним відповідачем у справі), не було досліджено причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю органу Казначейства та шкодою, не обґрунтовано характеру моральних страждань та розрахунку суми шкоди.

Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування таких витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У справі відсутні документально підтверджені витрати на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На день розгляду апеляційної скарги від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом було встановлено, що 01 листопада 2017 року Миколаївською митницею Державної фіскальної служби України (далі ДФС) складено протокол про порушення митних правил. Відповідно до протоколу 02 серпня 2017 року на митному посту «Костянтинівка» Миколаївської митниці ДФС ОСОБА_1 , будучи посадовою особою ТОВ «Роскосметика», уповноважений на роботу з митницею, вчинив дії спрямовані на переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю товарів: «Суміш запашних речовин для ароматизації косметичних виробів 10 кг», вартістю 59 883.53 грн, шляхом надання як підстави для переміщення цього товару підробленої міжнародної товарно-транспортної накладної № 217062200 від 20 липня 2917 року, а саме з проставленням на цій накладній підробленими відбитками штампу про проходження санітарно-епідеміологічного контролю у відповідних установах Миколаївської області, тобто про вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного Кодексу України.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2018 року за цим протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 % вартості товарів, безпосередніх предметів порушення митних правил, тобто у сумі 59 883,53 грн з конфіскацією товару «Суміш запашних речовин для ароматизації косметичних виробів 10 кг» вартістю 59 883,53 грн.

За апеляційною скаргою ОСОБА_1 справа про адміністративне правопорушення була переглянута судом апеляційної інстанції, за результатами постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2018 року, постанова суду першої інстанції скасована, провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 483 Митного кодексу України, закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Судом установлено, що постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/9775/17 на підставі протоколу про порушення митних правил № 0192/50400/17 від 01 листопада 2017 року, складеного Миколаївською митницею Державної фіскальної служби України, було визнано винним ОСОБА_1 , який є уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Роскометика», у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного кодексу України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100% вартості товарів у сумі 59 883,53 грн, конфіскації товару, власником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Роскометика» - «Суміш запашних речовин для ароматизації косметичних виробів 10 кг» вартістю 59 883,53 грн.

Однак постановою апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2018 року зазначена постанова районного суду скасована, а провадження в адміністративній справі стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке у подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Вказане свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є підставою для відшкодування шкоди згідно з указаним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частиною 1 статті 1176 ЦК України, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 дійшов помилкового висновку, що до правовідносин у даній справі підлягає застосуванню положення статті 1167 ЦК України.

Більш того, судом першої інстанції з огляду на статті 15, 16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування шкоди, не враховано, що у справі, яка переглядається, між позивачем та відповідачем зазначені правовідносини не виникли.

За матеріалами справи головним державним інспектором відділу оперативного реагування № 1 управління протидії митним правопорушенням Миколаївської митниці ДФС Какшинським О.В. було складено адміністративний протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного Кодексу України, який скеровано до суду для розгляду. За результатами розгляду Центральний районний суд м. Миколаєва 20 березня 2018 року постановив постанову в цій адміністративній справі, за якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного Кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу та конфіскації майна. Скориставшись своїм процесуальним правом ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначену постанову суду першої інстанції. Постановою суду апеляційної інстанції постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2018 року була скасована, а провадження у справі закрито за відсутністю складу правопорушення.

Отже, особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, має право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у Кодексі України про адміністративні правопорушення, що має місце у цій справі.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві внаслідок безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності. З обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги встановлено, що він вважає незаконними дії суду першої інстанції, вчинені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки такі дії є пов`язаними з розглядом судової справи. І хоча позивач не заявляє вимогу про визнання протиправними дій суду, вважаючи таку протиправність підставою позову, вирішення заявленої до Державної казначейської служби України вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданих протиправними, на думку позивача, діями Центрального районного суду м. Миколаєва у провадженні справи про адміністративне правопорушення, передбачатиме оцінку таких дій, що є втручанням у здійснення правосуддя судом. Оскарження діянь суддів щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження, що має місце у цій справі.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

19 червня 2018 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 910/23967/16, у якій сформувала правовий висновок про те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, законом не передбачено, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Згідно з частиною 2 статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Правовий висновок про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин в особі органу, якого позивач повинен зазначити порушником своїх прав, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 242/4741/16-ц).

Відповідно до змісту роз`яснень, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, застосуванню у спірних правовідносинах підлягає та правова позиція Великої Палати Верховного Суду, яка була останньою.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Миколаївська митниця ДФС (дії якої призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду із заявленими позовними вимогами, позивач вважав, що даний спір стосується лише Державної казначейської служби України, яка є відповідачем у справі та не залучено в якості співвідповідача або замінено на належного відповідача юридичну особу - Миколаївську митницю ДФС, дії службової особи якої призвели до незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (пункт 3 частини 5 статті 12 ЦПК України); сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України).

Між тим суд першої інстанції зазначених вимог не дотримався та не роз`яснив позивачу його право заявляти клопотання про заміну первісного відповідача на належного відповідача або залучення Миколаївської митниці ДФС до участі у справі як співвідповідача, а також не роз`яснив позивачу наслідки не вчинення або вчинення таких процесуальних дій, чим не сприяв позивачу здійсненню його процесуальних прав.

Отже, суд першої інстанції не виконав свій обов`язок, передбачений частиною 5 статті 12 ЦПК України і не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Натомість, районний суд розглянув справу по суті у неналежному (неповному) суб`єктному складі осіб, які повинні брати участь у спірних правовідносинах.

Враховуючи те, що суд першої інстанції розглянув справу за неналежного суб`єктного складу, чим порушив норми процесуального права, це є підставою для скасування цього судового рішення.

У силу наданих процесуальним законом повноважень апеляційний суд позбавлений можливості на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо процесуального статусу осіб, які беруть участь у справі.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії апеляційного перегляду з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції неможливо.

Так як, у порушення указаних норм процесуального права суд першої інстанції не вирішив питання про можливість залучення до участі у справі співвідповідача, висновок суду про задоволення позовних вимог не може вважатися обґрунтованим.

З огляду на пред`явлення позову до суду до неналежного (неповного) суб`єктного складу осіб, які повинні брати участь у спірних правовідносинах, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права заслуговують на увагу.

У такому разі обґрунтованість позовних вимог по суті не перевіряється, а відтак відсутні підстави для вирішення питання щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням позивачу професійної правничої допомоги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не з`ясував юридичної природи і змісту позовних вимог, а відтак й осіб, які повинні нести цивільну відповідальність за порушення прав та законних інтересів позивача, а тому постановлене у справі судове рішення суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав розгляду позовних вимог до неналежного відповідача, що не перешкоджає позивачу звернутися з новим позовом, правильно визначивши суб`єктний склад сторін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат.

Оскільки ОСОБА_1 в силу статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за подання позовної заяви, що підлягає стягненню в дохід держави, та за подачу апеляційної скарги, сплачений Державною казначейською службою України у розмірі 1 261.20 грн, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 14 вересня 2021 року.