Єдиний унікальний номер судової справи: 489/3414/19
Провадження № 22-ц/812/637/21 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

26 квітня 2021 року м. Миколаїв Справа № 489/3414/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року, ухвалене головуючим суддею Коваленком І.В., вступну та резолютивну частину оголошено в приміщені цього ж суду того ж дня о 14 год. 12 хв., повний текст складено 11 березня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

встановив:

25 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Миколаївської міської ради про визначеннядодаткового строку для прийняття спадщини.

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат ОСОБА_3 .Про спадкоємців першої черги їй нічого не відомо, оскільки батьки померли раніше, одруженим брат не був та дітей не мав. Вона є єдиним спадкоємцем померлого і не подала у встановлений строк заяву про прийняття спадщини через її гіпертонічну хворобу ІІ ступеня 2 стадії, стаціонарне лікування та здійснення постійного догляду за хворим чоловіком.

19 березня 2019 року вона звернулася до нотаріуса, який їй повідомив, що вона пропустила строк для прийняття спадщини.

Посилаючись на існування поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 тривалістю шість місяців.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповажність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини.

У відповіді на відзив позивач зазначала про необґрунтованість заперечень відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 11 березня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наведені позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України можуть визнаватися поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що мало наслідком неправильне вирішення спору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про відсутність причин, пов`язаних з об`єктивними та непереборними перешкодами для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В заяві про розгляд справи без участі представника відповідача, представник Миколаївської міської ради просив здійснювати розгляд справи з урахуванням його відзиву на позов та залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 22 листопада 2018 року Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.8).

ОСОБА_1 є рідною сестрою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується, зокрема, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виданим Корабельним Рай бюро ЗАЦС м. Миколаєва 08 квітня 1975 року; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України №7 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 з ОСОБА_6 та присвоєння їй прізвища ОСОБА_7 , виданим Корабельнимміськвідділом ЗАЦС м. Миколаєва 24 листопада 1979 року (а.с.10,12).

Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві спільної сумісної власності померлому та ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 січня 1999 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду (а.с.11).

19 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. із заявою про прийняття спадщини та заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за померлим ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом приватного нотаріуса від 19 березня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про неможливість реєстрації поданих заяв та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у встановлений строк заявник не подала заяву про прийняття спадщини.

З витребуваної судом першої інстанції Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за №56895549 від 17 липня 2019 року слідує, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась (а.с. 38,39).

На час смерті ОСОБА_3 за вказаною адресою належної йому квартири ніхто, окрім нього, не був зареєстрований, що підтверджується листом Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради за № 19.03.03.12/1304/19 від 22 лютого 2019 року (а.с. 9).

Статтею 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців (частина друга статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Водночас правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 351/2403/17, від 11 листопада 2020 року № 750/262/20.

З огляду на зазначене, у випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Між тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Подібна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16-ц.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначала, що вона є пенсіонеркою, хворіє, з 2017 року їй встановлено діагноз гіпертонічна хвороба ІІ ступеня 2 стадії. На підтвердження цих обставин позивач надала ксерокопії пенсійного посвідчення та медичної картки хворого, у якій не вказана дата її видачі, зазначений лише діагноз. При цьому медична картка не містить даних про перебування позивача на стаціонарному лікуванні, наявність тривалої хвороби позивача, яка б позбавляла її можливості подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, ні інших обставин, які об`єктивно, протягом усього шестимісячного строку та у строк три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття,унеможливлювали б своєчасне подання заяви про прийняття спадщини. Те, що з 18 грудня 2013 року ОСОБА_1 є пенсіонером, не є тієї обставиною, яка свідчить про об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для позивача для подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, як зазначала позивач вона пропустила строк для подачі заяви про прийняття спадщини, в зв`язку з хворобою її чоловіка та необхідністю постійного догляду за ним, що об`єктивно перешкоджало своєчасному зверненню до нотаріуса. На підтвердження цих доводів позивачем надано виписки Вітовської центральної районної лікарні із медичних карток її чоловіка ОСОБА_6 .

Так, з виписки медичних карток вбачається, що ОСОБА_6 з 16 травня 2017 року по 23 травня 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні у Вітовській центральній районній лікарні з діагнозом вражена правостороння пахова грижа (а.с. 17). Крім того, з виписного епікрізу Вітовської центральної районної лікарні від 03 жовтня 2017 року з медичної картки №8294/1323 стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_6 знаходився у медичному закладі на стаціонарному лікуванні з 21 вересня 2017 року по 03 жовтня 2017 року з діагнозом: розсіяний енцефаломієліт, вторинно-проградієнтне перебіг з вираженим нижнім параперезом, вестибуло-атактичний синдром (а.с. 18).

Між тим, зазначені медичні документи не містять інформації, що чоловік позивача потребував цілодобової сторонньої допомоги позивача. Крім того, довідка до акту МСЕК серії 10 ААВ за №369421 від 12 листопада 2015 року не містить даних про те, що ОСОБА_6 потребує постійного стороннього догляду.

Інші медичні документи, датовані 2015-2016 років, надані позивачем на підтвердження позовних вимог щодо поважності причин пропуску нею строку для вчасного подання заяви про прийняття спадщини через хворобу чоловіка, до спірного періоду не відносяться.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначені обставини та надані докази не мають характеру об`єктивних, непереборних та не були істотними труднощами для спадкоємця для подання заяви про прийняття спадщини та не є підставою для задоволення позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом її прав на судовий захист відповідно до статті 8 Конституції України є необґрунтованим, оскільки право позивача на звернення до суду, розгляд її позовної заяви та можливості надання доказів, доведення переконливості своїх доводів в порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством, судом не обмежене. Порушень судом норм міжнародного законодавства не встановлено. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для його скасування, оскільки зводяться до припущень та незгоди заявника з висновками суду, з його оцінкою.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом вірно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту «в» частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції про відмову у позові залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 26 квітня 2021 року.