КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету ім. Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, згідно з яким просив: стягнути з відповідача на його користь недоплачену заробітну плату у розмірі 09 грн. 63 коп.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, з 2009 року він перебував у трудових відносинах з Київським національним університетом ім. Тараса Шевченка на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т. Шевченка.

07.11.2014 року позивач був звільнений з займаної посади та з посади за сумісництвом на підставі наказу № 08-1610-04 від 03.11.2014 року.

Відповідно до довідки про доходи № 88 від 27.03.2015 року та розрахункового листа за листопад 2014 року, технік І категорії ОСОБА_1 відпрацював у листопаді 2014 року 6 робочих днів - 48 годин.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що має місце його відпрацювання понаднормово 8 годин, які оплачені не були, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 133-137).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обгрунтування своєї апеляційної скарги, позивач вказує на неврахування судом першої інстанції наступних обставин в їх сукупності:

- оскільки він не працював в Інституті міжнародних відносин, на нього не поширюється дія наказу Директора Інституту міжнародних відносин від 09.09.1999 року за № 048-138 "Про режим роботи підрозділів інституту", згідно з яким режим роботи працівників адміністративно-господарського персоналу. які працюють позмінно, встановлюється окремим графіком;

- він працював у листопаді 2014 року дві зміни по 24 години;

- відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу в обгрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог (а.с. 141-145).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 152, 153).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2021 року справу призначено до апеляційного розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи (а.с. 154).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК Україниапеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Так, статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП Українивласник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Як передбачено ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 142 КЗпП України передбачено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

У відповідності до положень ст.ст. 58, 59 КЗпП України при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

Згідно зі ст. 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Як передбачено ч. 1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.08.2018 року наказом Київського національного університету ім. Тараса Шевченка №08-1610-04 від 03.11.2014 року позивача - ОСОБА_1 звільнено з займаної посади техніка I категорії та з посади за сумісництвом чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов`язків, згідно п. 3 ст 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що він відпрацював понаднормово 8 годин, але відповідач при звільненні не виплатив його заробітну плату за вказану роботу.

При цьому, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано до суду довідку про доходи №88 від 27.03.2015 року та розрахунково-платіжні відомості працівника за листопад 2014 року, згідно з якими ОСОБА_1 , працюючи на посаді техніка I категорії, у листопаді 2014 року відпрацював 6 робочих днів, що становить 48 годин.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , як працівник адміністративно-господарського персоналу, працював на посаді техніка І категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т. Шевченка з режимом роботи позмінно за окремим графіком відповідно до п. 4 наказу директора Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т. Шевченка від 09.04.1999 року за № 048-138.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 04.03.2013 року № 9884/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" залежно від тривалості робочого тижня норма робочого часу на 2014 рік становитиме при 40-годинному робочому тижні - 2002,0 год.

При цьому, із графіку річного навантаження чергових сантехнічного персоналу ІМВ на 2014 рік вбачається 1887,0 робочих годин, запланованих позивачу за його роботу.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості на працівника ОСОБА_1 за листопад 2014 року останній відпрацював 42 години.

Отже, оскільки для категорії працівників, до яких належить й позивач, запроваджено підсумковий облік робочого часу, тобто на позивача не поширювався загальний режим роботи у відповідача, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що оплата праці позивача за 42 робочих годин за листопад 2014 року була здійснена відповідачем у межах норми відпрацьованого робочого часу працівником.

Посилання апелянта на те, що він не працював в Інституті міжнародних відносин, та, як наслідок, на нього не поширюється дія наказу директора Інституту міжнародних відносин від 09.04.1999 року за № 048-138 "Про режим роботи підрозділів інституту", колегія суддів відхиляє, адже вказаний Інститут є структурним підрозділом Київського національного університету ім. Т. Шевченка, про що, серед іншого, свідчить й трудова книжка позивача.

Згідно з Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 року за № 336, класифікація працівників в бюджетних установах використовується при складанні штатного розпису, складання статистичної звітності та для внутрішніх управлінських потреб. Тому класифікація працівників побудована за ознакою виконуваних функцій чи сфери застосування праці.

За ознакою виконуваних функцій персонал бюджетних установ поділяється на:

- основні працівники - це працівники, на яких покладено виконання головних функцій, закріплених за відповідною установою; (лікарі в лікарняних закладах, наукові працівники в наукових установах, педагогічний персонал у школах, професорсько-виладацький склад в вищих навчальних закладах тощо);

- допоміжно-технічний персонал, завдання якого обслуговувати основних працівників (середній медичний персонал, навчально-допоміжний та інші);

- адміністративно-господарський персонал, до якого відносяться керівний склад, бухгалтерія, планово-фінансовий відділ, інженерно-технічний персонал тощо;

- молодший обслуговуючий персонал включає чергових, прибиральниць, санітарок, сторожів тощо.

Отже, всупереч посилань апелянта, Шевченківський районний суд м. Києва дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , як технік І категорії сантехнічної служби, належав до категорії адміністративно-господарський персонал, що додатково доводить поширення на нього дії наказу від 09.04.1999 року № 048-138 "Про режим роботи підрозділів інституту", згідно з яким режим роботи працівників адміністративно-господарського персоналу, які працюють позмінно, встановлюється окремо.

Доводи апелянта про ненадання відповідачем жодного належного та допустимого доказу в обгрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт відпрацювання позивачем у листопаді 2014 року 42 годин підтверджено відповідачем розрахунково-платіжною відомістю, яка згідно з Наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року за № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці`є одним із видів первинних облікових документів, який містить відомості про облік робочого часу.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

З огляду на вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Крім того, слід зазначити, що з урахуванням положень п. 3 ч. 6 ст. 19 та п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету ім. Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська