ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6758/21 Справа № 182/8908/19 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/8908/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі у користування спільно нажитого майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , з 22 вересня 1999 року по 11 грудня 2014 року, перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 після розірвання шлюбу залишилась проживати за адресою: АДРЕСА_1 , разом з їх спільним сином ОСОБА_4 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 5 198 грн. 40 коп. витрат по утриманню будинку та встановлено, що відповідач ОСОБА_1 самостійно ніс витрати на утримання будинку, в якому проживає ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_2 до цього часу не сплатила стягнуту з неї суму в розмірі 5 198 грн. 40 коп. за витрати по утриманню будинку за рішенням суду. Крім того, під час слухання справи у суді неодноразово заявляла, що сплачувати, тобто виконувати рішення суду, не буде. Відповідачі до цього часу мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , користуються без його згоди усією площею 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушують право власника розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 11 грудня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, в розмірі 1/6 частина від його доходів та заробітку, починаючи з 06 листопада 2017 року, щомісячно, до закінчення навчання - до 30 червня 2019 року, та стягнуто судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. на користь держави.

На теперішній час позивач ОСОБА_1 виконав у повному обсязі свої зобов`язання перед повнолітнім ОСОБА_3 по утриманню під час здобуття освіти. Крім цього, для того, щоб уникнути сварок та провокацій з боку ОСОБА_2 , позивач був вимушений змінити місце проживання та перебратися мешкати до знайомих.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Встановлено факт проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 1995 року по 1999 рік та у період з 2013 року по січень 2014 року. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5,1, II - спорудження. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, II спорудження як частку у спільному майні подружжя. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь ОСОБА_2 в розмірі 609 грн. 24 коп., сплачені останньою при подачі позову до суду. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та відшкодування судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Під час розгляду зазначеної цивільної справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 намагався виконати узаконення прибудови та перебудови 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , щоб була реальна змога провести поділ сумісно збудованого майна, для чого звернувся з відповідною заявою до відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю Нікопольської міської ради, але отримав письмову відмову, оскільки земля, на якій розташований будинок, не є приватизованою. Для приватизації землі та оформлення будівельно-проектної документації на перебудову та прибудову 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно понести значні матеріальні витрати та виконати умови, щоб іншій власник 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , також приватизував земельну ділянку.

Позивач зазначає, що, до вже існуючого 2/3 будинку, що є його власністю, було прибудовано додаткові кімнати (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), а саме: 1:1 площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2; та прибудовано гараж, площею 3,5 м2. Саме ця нова прибудована площа, загальним розміром 48,2 м2, та 3,5 м2 прибудови до гаражу і є сумісно нажитим майном. Саме вона може бути порівну поділена між сторонами та надана їм в користування, а конкретно - по 24,1 м2 кожній стороні, та 1,75 м2 - гаражу. Найбільш оптимальним буде поділ майна наступним чином: відповідачці ОСОБА_2 - кімнати № 1-3, 1-4, загальною площею 26,1 м2, а йому - кімнати № 1-1,1-5, загальною площею 22,1 м2, та 3,5 м2 прибудови до гаражу.

Таким чином, відповідачка, змінивши в кімнаті 1-3 вікно на двері, матиме змогу користуватися житлом, маючи окремий вхід, та матиме змогу провести окремо газ, воду, та електричне постачання і не бути залежною в цих питаннях.

Крім цього, зазначає, що відповідач ОСОБА_3 - є повнолітнім, працездатним, має освіту, а тому він не бажає утримувати його на власній житловій площі.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати за ними право сумісного користування (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), кімнати: 1:1. площею 6,1 м2; 1:3. площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2, загальним розміром 48,2 м2, та прибудову в 3,5 м2 до гаражу, не враховуючи іншої площі 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яка є власністю позивача, та розділити в натурі вказане майно, виділивши у користування наступним чином: ОСОБА_2 - кімнати № 1-3, 1-4, загальною площею 26,1 м2, йому - кімнати № 1-1, 1-5, загальною площею 22,1 м2 та 3,5 м2 прибудови до гаражу.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, використаних при будуванні житлової прибудови.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27 вересня 1999 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 . За час спільного проживання вони з відповідачем здійснили реконструкції будинку АДРЕСА_2 , шляхом прибудови. Факт реконструкції вищевказаного житлового будинку підтверджується технічним паспортом та визнається відповідачем. Станом на звернення до суду, перебудова будинку не пройшла державної реєстрації, а значить перебуває в стані будівництва. 17 травня 2019 року відповідач звертався із заявою до відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю Нікопольської міської ради із заявою про прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 , однак, листом від 22 травня 2019 року в прийнятті об`єкта в експлуатацію ОСОБА_1 було відмовлено та повернуто документи на доопрацювання. Таким чином, ОСОБА_1 фактично здійснив заходи щодо порушення прав на володіння та розпорядження майном, яке належить на праві спільної приватної власності.

З урахуванням вищевикладених обставин, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних для будівництва прибудови А-1, площею 42,1 кв.м., та а-2, площею 6,1 кв.м. будинку АДРЕСА_2 , на загальну суму 249 525 грн. 00 коп.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано кімнати 1:1, площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2 (загальною площею 48,2 м2), та прибудову до гаража, площею 3,5 м2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не враховуючи іншої площі 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (які є власністю позивача).

Виділено в натурі в користування: ОСОБА_1 - кімнату № 1-1, площею 6,1 м2, та прибудову до гаражу, площею 3,5 м2; ОСОБА_2 - кімнату № 1-3, площею 15,9 м2; кімнату 1-4, площею 10,2 м2; кімнату № 1-5, площею 16 м2.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та увалити нове рішення, яким визнати за сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право сумісного користування будівельними матеріалами, що (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), сукупно складають з себе кімнати: 1:1, площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2, загальним розміром 48,2 м2, та прибудову в 3,5 м2 до гаражу, не враховуючи іншої площі 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яка є власністю позивача, та розділити в натурі вказане майно (сукупність будівельних матеріалів) у користування сторонами наступним чином: ОСОБА_2 - кімнати № 1-3, 1-4, загальною площею 26,1 м2, ОСОБА_1 - кімнати № 1-1, 1-5, загальною площею 22,1 м2 та 3,5 м2 прибудови до гаражу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що сторони не можуть дійти згоди щодо користування будинком, адже 2/3 частини будинку належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 та предметом спору є виключно прибудови, які не прийняті в експлуатацію. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу), згідно з нормами статей 364, 376 ЦК України, що не було враховано судом першої інстанції, який розглядав спірні прибудови не як сукупність будівельних матеріалів, а як об`єкт нерухомості. Також, зазначає, що суд безпідставно застосував п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» від 22 грудня 1995 року, яка не регулює правовідносини сторін. Посилання ж суду на ту обставину, що у позивача є інше житло вважає взагалі безпідставним та таким, що не надає відповідачам права проживати у належному йому будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржено в апеляційному порядку, а тому колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який пдтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Потьомкіна С.М., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 вересня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року (а.с.7).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя були задоволені частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 1995 року по 1999 рік та у період з 2013 року по січень 2014 року. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ -спорудження. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ спорудження, як частку у спільному майні подружжя. В іншій частині позову було відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2019 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та відшкодування судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.9-13).

Згідно технічного паспорту, будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що є предметом спору, має житлову площу 49,0 кв.м., загальну площу 108,6 кв.м., та складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ спорудження (а.с.14-19).

Спір між сторонами виник з приводу визнання права сумісного користування (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), кімнати: 1:1. площею 6,1 м2; 1:3. площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2, загальним розміром 48,2 м2, та прибудову в 3,5 м2 до гаражу, не враховуючи іншої площі 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та розділу в натурі вказаного майно, шляхом виділу у користування наступним чином: ОСОБА_2 - кімнати № 1-3, 1-4, загальною площею 26,1 м2, ОСОБА_1 - кімнати № 1-1, 1-5, загальною площею 22,1 м2 та 3,5 м2 прибудови до гаражу.

Частково задовольняючи ці позовні вимоги та визнаючи кімнати 1:1, площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2 (загальною площею 48,2 м2), та прибудову до гаража, площею 3,5 м2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не враховуючи іншої площі 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (які є власністю позивача), та виділяючи в натурі в користування: ОСОБА_1 - кімнату № 1-1, площею 6,1 м2, та прибудову до гаражу, площею 3,5 м2; ОСОБА_2 - кімнату № 1-3, площею 15,9 м2; кімнату 1-4, площею 10,2 м2; кімнату № 1-5, площею 16 м2, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_2 , який є спільною сумісною власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі та, зважаючи на те, що в позивача ОСОБА_1 , крім спірного будинку, є ще житлові приміщення, в яких він має можливість проживати, натомість, у відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 іншого житла, крім спірного будинку, немає, а тому справедливим буде саме такий варіант визначення порядку користування сторонами спільним сумісним майном.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно зі статтею 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Результат системного аналізу статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників і технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року, справа № 545/3753/16-ц, провадження № 61-40289св18.

При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Системний аналіз статей 181, 183, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено відокремлений об`єкт нерухомого майна, який за розміром відповідатиме розміру частки співвласника у праві власності.

Самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України, право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК Українита пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» від 8 грудня 2010 року № 1117.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо порядку проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

У пункті 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317і 376 ЦК України.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК Українине породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

За таких обставин, враховуючи вищевикладені правові норми, можна колегія суддів дійшла висновку, що оскільки об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності (стаття 376 ЦК України), то до їх узаконення вони не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статтей 364, 367 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 грудня 1998 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі - продажу 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано КП «Нікопольське МБТІ» від 12 січня 1999 року в реєстровій книзі за № 84 (номер запису 147) на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 52-58).

Позивачем ОСОБА_1 , до вже існуючоих 2/3 частин будинку, що є його власністю, було прибудовано додаткові кімнати (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), а саме: 1:1 площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2; та прибудовано гараж, площею 3,5 м2 (а.с. 14-19).

17 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу з питань жержавно-архітетурно-будівельного контролю Нікопольської міської ази із заявою про прийняття в експлуатацію об`єкта за адресою: АДРЕСА_2 , який побудовано без дозволу на виконання будівельних робіт (а.с. 71) яка повернута на доопрацювання, у зв`язку з поданням неповного пакету документів (а.с. 72), тобто спірні прибудови до будинку - додаткові кімнати (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), а саме: 1:1 площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2; та гараж, площею 3,5 м2, є самочинним будівництвом та не може бути об`єктом поділу (виділу) в натурі у користування, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання майна спільною сумісною власністю та виділення в натурі у користування спільно нажитого майна.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 вересня 2015 року №6-286цс15.

Доводи ж позивача ОСОБА_1 про те, що вказані кімнати підлягають поділу в натурі, як будівельні матеріали, колегією суддів не приймаються, оскільки позовні вимоги ним заявлено не щодо поділу певного переліку будівельних матеріалів, використаних у процесі здійснення самочинного будівництва, а щодо поділу саме кімнат та добудови до гаражу, як об`єктів, які підлягають використанню за призначенням, й такий поділ є неможливим.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду, в оскаржуваній частині, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: