Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1761/21 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Б.
Категорія 44 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу № 285/1761/21 за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сташківа Т.Б. в м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь 44 903 грн. 92 коп. шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначало, що 27.03.2020 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_2 укладено договір страхування транспортного засобу Nissan Juke, д.н.з. НОМЕР_1 . 05.08.2020 року в м. Києві сталася ДТП за участі автомобіля Nissan Juke, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля Renault, д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вартість відновлювального ремонту складала 134 951 грн. 68 коп. ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатила страхове відшкодування в розмірі 134 951 грн. 68 коп. ПАТ НАСК «Оранта» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 90 046 грн. 88 коп. Оскільки сума понесених збитків в повному обсязі не була сплачена ПАТ НАСК «Оранта», то враховуючи положення ст.ст. 993, 1194 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» різниця між сумою страхового відшкодування за полісом та фактично завданими збитками (фактичний розмір шкоди 134 951 грн. 68 коп. - виплачена ПАТ НАСК «Оранта» сума страхового відшкодування 90 046 грн. 88 коп. = 44 903 грн. 92 коп.) підлягає стягненню з винної особи ОСОБА_1 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 44 903 грн. 92 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що покладення обов`язку на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Це означає, що будь-які претензії до нього можливі лише у тому випадку, коли б позивачу було заподіяно шкоду в розмірі, який перевищував ліміти відповідальності за завдану шкоду і вимоги до ОСОБА_1 обмежувались би різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Зазначає, що справа була розглянута неповноважним складом суду, оскільки згідно протоколу розподілу головуючим було визначено суддю Сташків Т.Г., а справу було розглянуто суддею Сташківим Т.Б. Вказує, що позовні вимоги позивача вступають в конфлікт з підставами позову, оскільки вимога про стягнення матеріальної шкоди суперечить його посиланню на ст. 1194 ЦК України, так як ця норма права чітко розмежовує розмір шкоди та страхову виплату як різні правові поняття.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року № 755/18006/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеній постанові ВП ВС вирішувалось питання щодо можливості страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, самостійно обирати спосіб захисту порушеного права, зокрема з правом вимоги до винної особи про стягнення виплаченого страхового відшкодування, не звертаючись до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність; та відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором страхування, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Однак в даному випадку у ПАТ НАСК «Оранта», що є страховиком винної у ДТП особи, виник обов`язок з виплати страхового відшкодування. Разом з тим, статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За приписами ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст. 1194 ЦК України, відшкодовує особа, яка завдала шкоди. У постанові Верховного Суду від 22.03.2017 року № 910/3650/16 зазначено, що страхова компанія, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набула права потерпілої особи в межах здійсненої виплати. Отже, оскільки сума понесених збитків в повному обсязі не була сплачена ПАТ НАСК «Оранта», то з огляду на приписи ст. 1194 ЦК України різниця між сумою страхового відшкодування та фактично завданими збитками в розмірі 44 903 грн. 92 коп. підлягає стягненню з винної у ДТП особи відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 27.03.2020 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_2 укладено договір страхування транспортного засобу Nissan Juke, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 9).

05.08.2020 року в м. Києві сталася ДТП за участі автомобіля Nissan Juke, д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля Renault, д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 7.10.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 22).

06.08.2020 року власник пошкодженого транспортного засобу Nissan Juke, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 24).

Згідно рахунку-фактури ФОП ОСОБА_3 № 225 від 07.08.2020 року вартість відновлювального ремонту т.з. Nissan Juke, д.н.з. НОМЕР_1 , становить 134 951 грн. 68 коп. Згідно акта прийому-передачі виконаних робіт № 225 від 08.10.2020 року ФОП ОСОБА_3 проведено відновлювальний ремонт автомобіля на вищезазначену суму (а.с. 27, 29).

17.08.2020 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» здійснило виплату ФОП ОСОБА_3 суму страхового відшкодування в розмірі 134 951 грн. 68 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 22432 (а.с. 32).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Renault, д.н.з НОМЕР_2 , ОСОБА_1 була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта» за договором № АО 6209768.

21.08.2020 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» звернулося до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 134 951 грн. 68 коп. (а.с. 34).

Згідно розрахунку ПАТ НАСК «Оранта» від 09.09.2020 року розмір страхового відшкодування становить 90 046 грн. 88 коп., зазначена сума коштів була сплачена ПАТ НАСК «Оранта» на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» 14.09.2020 року (а.с. 35, 38).

Різниця між фактичним розміром завданої шкоди, яка була виплачена страховою компанією потерпілої у ДТП особи ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» (134 951 грн. 68 коп.) та сумою страхового відшкодування, виплаченої страховою компанією винної у ДТП особи ПАТ НАСК «Оранта» (90 046 грн. 88 коп.) становить 44 904 грн. 80 коп.

29.09.2020 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» звернулося до ОСОБА_1 з письмовою претензією про виплату коштів в розмірі 44 903 грн. 92 коп. (а.с. 41).

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що законодавством передбачено у випадку недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, що страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто, відшкодування різниці між розміром завданої шкоди та виплатою страхового відшкодування страховиком винуватця ДТП, має відшкодовувати саме особа, з вини якої сталася ДТП.

Відтак, саме відповідач, як безпосередньо винна у ДТП особа, в порядку суброгації зобов`язаний відшкодувати ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» різницю між відшкодованою ним повністю за договором добровільного майнового страхування шкодою та проведеною ПАТ НАСК «Оранта» страховою виплатою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно встановив обставини справи, які перевірив оціненими в порядку ст. 89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини та правові норми, що їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача, як страховика за договором добровільного страхування, із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до ч.ч. 16, 17 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до умов договору добровільного майнового страхування, позивач прийняв рішення про виплату страхувальнику ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту т.з. Nissan Juke, д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 134 951 грн. 68 коп. та здійснив перерахування вказаних коштів ФОП ОСОБА_3 , якою було проведено відновлювальний ремонт автомобіля на вищезазначену суму.

ПАТ НАСК «Оранта» 14.09.2020 року здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 90 046 грн. 88 коп. на користь ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО».

Згідно з частиною другою статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічне положення міститься у статті 27 Закону України «Про страхування».

У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). При суброгації нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок з відшкодування шкоди не виконала.

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин суд помилково застосував приписи статті 1191 ЦК України, якою регулюються відшкодування шкоди в порядку регресу, не відповідають дійсності, оскільки суд застосував положення статті 993 ЦК України, зазначивши, що до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18. У п.п. 68-70 постанови зазначено, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди (у даному випадку ПАТ НАСК «Оранта») замість останнього ( ОСОБА_1 ). За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого (ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні ( ОСОБА_1 ) у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого (до ОСОБА_1 ) переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні ( ОСОБА_4 ), у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

У зв`язку з виплатою позивачем (ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») страхового відшкодування потерпілому ( ОСОБА_4 ), до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні ( ОСОБА_1 ) у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто, відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем в порядку суброгації.

Особою, відповідальною замість завдавача шкоди за завдані збитки, є страховик останнього за договором страхування цивільно-правової відповідальності - ПАТ НАСК «Оранта», який виплатив страхове відшкодування на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» у розмірі 90 046 грн. 88 коп.

Таким чином, страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу.

Проте, як зазначалося вище, позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 в розмірі 134 951 грн. 68 коп. Відтак, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 44 903 грн. 92 коп.

Відповідно до cт. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, за змістом статті 993 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в даному випадку до позивача) переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки ( ОСОБА_1 ), у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 754/1114/15-ц, де встановлено, що одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язана.

В цій же постанові зазначено, що потерпілому ( ОСОБА_2 ), як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування ( ОСОБА_1 ), або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди застрахувала свою цивільну відповідальність (ПАТ НАСК «Оранта»), із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка задала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК підстав.

Верховний Суд в аналогічних справах дійшов висновку, що відшкодування різниці між розміром завданої шкоди та виплатою страхового відшкодування страховиком винуватця ДТП, має відшкодовувати саме особа, з вини якої сталася ДТП (постанова від 04.03.2020 р., справа № 331/6395/18, постанова від 11.03.2020 р., справа №754/5129/15).

Таким чином, до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування потерпілому, перейшло від останнього право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Доводи апеляційної скарги про те, що будь-які претензії до відповідача можливі лише у тому випадку, коли б позивачу було заподіяно шкоду в розмірі, який перевищував ліміти відповідальності за завдану шкоду і вимоги до ОСОБА_1 обмежувались би різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 р. у справі № 922/4013/17 виклав позицію у якій вказав, що «висновки судів попередніх інстанцій про те, що єдиним належним доказом розміру заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди є висновок експерта про розмір збитків, у тому числі з урахуванням коефіцієнту зносу, заподіяних внаслідок пошкодження автомобіля Мазда, є неправильними, оскільки звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу».

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений ПАТ НАСК «Оранта» на користь ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_1 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Решта доводів апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятного судом першої інстанції рішення та не спростовують висновків, викладених у даній постанові.

При цьому колегія суддів відхиляє аргументи особи, що подала апеляційну скаргу з приводу того, що справу розглянуто неповноважним складом суду, оскільки протокол автоматизованого розподілу, яким визначено головуючого суддю - Заполовську Тетяну Григорівну, стосується іншої судової справи за № 285/1742/21.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги Житомирським апеляційним судом було витребувано з Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області протокол автоматизованого розподілу судової справи № 285/1761/21 (протокол від 06.04.2021), згідно якого вказану цивільну справу було розподілено для розгляду судді Тарасу Богдановичу Сташківу, який і розглянув її.

Інші аргументи в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства не враховуються апеляційним судом, оскільки не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в контексті положень ч.3 ст. 376 ЦПК України.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати ухвалене судом рішення таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права, суд ухвалив рішення з додержанням останніх, а відтак воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді