КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
=====================================================================
Справа № 372/3698/17 Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16 жовтня 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1800 грн.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним і банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача.

У порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2017 року у останнього виникла заборгованість у розмірі 73054,98 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1828, 02 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 62283, 43 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4988, 53 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 3455 грн.

У квітні 2021 АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду першої інстанції із заявою про зменшення позовних вимог та просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 7725, 66 грн., яка складається з: 1828, 02 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 300, 75 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 5596,89 грн. - заборгованість по пені).

На підставі викладеного в позові, банк просив суд першої інстанції позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача вказаний розмір заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ «КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги банк зазначає, що Умови та Правила надання банківський послуг є складовою частиною кредитного договору та не потребують підпису на підтвердження того, що саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Також, у випадку якщо суд не погоджується з наведеним позивачем розрахунком заборгованості, то суд першої інстанції повинен був навести свій розрахунок, однак суд першої інстанції проігнорував таку вимогу чинного законодавства, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, банк просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

Окрім того, у поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 також зазначає, що судом першої інстанції під час судового розгляду справи було вірно встановлено всі обставини справи, характер спірних правовідносин та надано належну правову оцінку доказам у справі, та дійшов вірного висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Так, скаржник стверджує, що підписувала анкету-заяву у даній справі, однак позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Також позивачем не надано доказів, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, якими можуть бути виключно первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», зокрема суду не надано виписку по рахунку, яка є належним підтвердження наявності та розміру заборгованості.

Сама по собі наявність анкети-заяви не є належним доказом наявності між сторонами кредитних правовідносин, оскільки в ній відсутні всі істотні умови договору, а саме ціна договору, порядок, строк та умови повернення кредитних коштів, розмір відсотків за користування такими коштами та порядок їх сплати, відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання умов договору та строк дії договору.

На підставі викладеного у відзиві, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» звертаючись до суду із позовом, посилався на те, що між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір згідно якого відповідач отримав кредит кошти (грошові кошти) у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач стверджував, що розмір заборгованості відповідача перед банком становить 7725,66 грн., яка складається з: 1828,02 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 300,75 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 5596,89 грн. - заборгованість по пені.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що банком не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявної заборгованості відповідача за кредитним договором.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та заборгованість за простроченими відсотками, стягнути з відповідача заборгованість за пенею.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

В анкеті-заяві відповідача від 16 жовтня 2012 року, підписаній сторонами, відсутні умови про бажаний кредитний ліміт, про нарахування відсотків за користування кредитними коштами, встановлення відповідальності у вигляді пені, її розмір та порядок нарахування.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Наведена правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) та від 23 грудня 2020 року (справа № 191/2648/17), які, в силу положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягають врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві та в додатковій угоді домовленості сторін про відповідальності у вигляді пені, які б містили підпис позичальника з їх ознайомленням, суд вважає, що такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також слід зазначити, що до спірних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначена позиція також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Окрім того, як стверджує позивач та що також зазначено в розрахунку заборгованості, який наданий суду, заборгованість за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн., за простроченим тілом - 1828,02 грн., за нарахованими відсотками 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 300,75 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими за ст. 625 - 0,00 грн., заборгованість по пені - 5596,89 грн., заборгованість по комісії - 0,00 грн., загальний розмір заборгованості становить 7725,66 грн.

При цьому суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги наданий суду розрахунок заборгованості, оскільки він не може бути належним та допустимим доказом, який би підтверджував наявність або відсутністі договірних зобов`язань між сторонами, а є лише доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не містить даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість є правильними. Крім того, розрахунок не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку.

Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, так як він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших операцій.

Виписок із особового рахунку відповідача про рух коштів на ньому суду першої інстанції не було надано.

Окрмі того, суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що позивач стверджує, що у відповідача наявна заборгованість лише по простроченому тілу кредиту, в той час як нормами чинного законодавства не визначено поняття «прострочене тіло», а заборгованість по тілу кредиту становить 0,00 грн., що також ставить під сумнів достовірність наведеного позивачем розрахунку заборгованості.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №356/1635/16, від 28 березня 2019 року у справі №428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі №755/2720/16, від 17 квітня 2019 року у справі №666/388/16, то судом апеляційної інстанції не можуть враховані висновки, що викладені у вказаних постановах, оскільки такі постанови були прийняті до ухвалення судового рішення Великою Палатою Верховного Суду щодо однакового застосування норм права у кредитних правовідносинах, що виникли на підставі підписання позичальниками анкети-заяви на приєднання до умов та правил ПриватБанку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надана банком Анкета-заява разом у Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку не може складати кредитний договір.

Відповідно правильним є і висновок суду першої інстанції, що не підлягають до задоволенні і позовні вимоги щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване судове рішення повною мірою відповідає вказаним вимогам та не може бути скасовано з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Так, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 82, 367, 369, 374, 375 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: