Справа № 453/874/20
№ провадження 2/453/42/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 серпня 2021 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Ясінського Ю.Є.

секретаря судового засідання Гринюк Л.Я.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення,-

в с т а н о в и в :

24 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 07 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату Сколівського районного суду Львівської області Середи Т.М. №3 від 05 січня 2021 року, у зв`язку з тимчасовим відрахуванням із штату Сколівського районного суду Львівської області судді Микитина В.Я. у зв`язку з його переведенням шляхом відрядження до Стрийського міськрайонного суду Львівської області, згідно п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, здійснено повторний авторозподіл вказаної цивільної справи, яка знаходилася в провадженні судді Микитина В.Я.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Сколівського районного суду Львівської області від 05 січня 2021 року справа передана для розгляду судді Ясінському Ю.Є.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Ясінського Ю.Є. від 14 січня 2021 року було прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи за правилами позовного провадження, з визначенням дати підготовчого засідання.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 17 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, з визначенням дати судового засідання.

Розгляд справи відбувся 18 серпня 2021 року.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона є повноцінним одноособовим власником будинковолодіння, що знаходится за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності засвідчується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04 лютого 2020 року. В даному будинку за її згодою було прописано її дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та рідного брата ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що відповідач більше року не проживає в її житловому будинку, про те періодично з`являється та влаштовує скандали. В період його проживання, вона та її дочка постійно потерпали від психологічного насильства з боку останнього. Це все супроводжувалося пошкодженням домашніх речей, меблів, іншого облаштування будинку, дверей, вікон.

Окрім того, вказує, що відповідач по справі участі в утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг будинку не бере, добровільно відмовляється звільнити житло, систематично порушує правила співжиття, з приводу чого неодноразово зверталася до відділу поліції із відповідними заявами.

Внаслідок зазначених обставин, позивач зазначає, що вищевказані факти порушують її права, як власника житлового будинку та просить суд задовільнити її позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимоги позовної заяви підтримали та просили такі задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених в такій.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання, в таке не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши думку позивача та її представників, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно норм ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04 лютого 2020 року державним нотаріусом Батлюк В.І., спадкоємцем зазначеного в цьому свідоцтві майна гр. ОСОБА_6 , 1926 року народження, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка - гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина. на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку, трьох житлових кімнат, розміром житлової площі 55,8 кв.м., та однієї кухні, загальною площею 79,0 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено та стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованого 04 лютого 2020 року Сколівською державною нотаріальною конторою за №59277867, позивачка ОСОБА_1 являється власницею нерухомого майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 333, виданої 17 липня 2021 року Козівською сільською радою Стрийського району Львівської області, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителька АДРЕСА_1 , є пенсіонером та особою з інвалідністю 1-ої групи. ЇЇ сім`я складається з: дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та брата - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно акту обстеження, складеного 11 березня 2021 року комісією Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області та проведеного в домогосподарстві гр. ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , являється власницею вказаного житлового будинку і з нею разом проживають: дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та брат - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Окрім цього, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , які являються дітьми позивачки, вказали, що з грудня 2020 року відповідач в житловому будинку їх матері не проживає, в будинку знаходяться його речі, можливо проживає у с. Козьова, Стрийського району Львівської області. Час від часу приходить, влаштовує скандали. Після оформлення їх мамою спадкових прав на спірний житловий будинок, такий жодних коштів на утримання будинку не надавав.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, дійшов висновку про те, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом, передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

У постанові Верховного суду від 20.12.2018 року по справі № 501/957/15-ц, провадження № 61-34021св18 зазначено, що під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова ВС від 25.07.2018 року №638/13030/13-ц).

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач як підставу позову зазначила, що відповідач більше року постійно не проживає в спірному житловому будинку, але періодично навідується та влаштовує скандали, в житлі знаходяться його особисті речі.

Згідно ст. 107 ЖК України, наймач житлового приміщення або член його сім`ї може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо фактичні дані свідчать про обрання ним іншого постійного місця проживання.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві".

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі беззаперечні докази про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання.

Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2003 року, та рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно з ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з вимогами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач набув право власності або право постійного користування іншим житловим приміщенням, стороною позивача до суду не надано. Також не надано і доказів того, що відповідач не проживає у даному будинку понад рік без поважних причин (відсутні відповідні акти органів місцевого самоврядування).

Крім того, в матеріалах справи наявна заява відповідача ОСОБА_4 про те, що він має намір оскаржувати свідоцтво про право на спадщину, згідно якого позивачка стала одноособовим власником спірного житла після смерті їх матері, оскільки він, як спадкоємець першої черги після смерті матері, має право на спадщину за законом(а.с.35).

Отже, за вищевказаних обставин визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , призведе до неправомірного втручання в право на користування житлм та необґрунтованого позбавлення його такого права, що в свою чергу виключає наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст. ст. 13, 81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Сколівський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку з оголошенням в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення виготовлено 27.08.2021 року

Суддя Сколівського районного суду Ю.Є. Ясінський

Львівської області