Справа № 587/394/21
РІШЕННЯ
16 вересня 2021 року м. Суми
Сумський районний суд Сумської області у складі:
головуючого судді Черних О.М.
за участю секретаря судового засідання Токаревої В.М.,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про встановлення земельного сервітуту,
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту. На обґрунтування позовних вимог вказав, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , та за цією ж адресою йому належить на праві власності земельна ділянка, відповідно до державного акту від 19 грудня 2017 року: серія ЯИ № 9173287, площею 0,0456 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Поряд із вказаним домоволодінням позивача знаходиться домоволодіння АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_3 і їй відповідно до державних актів на праві власності, від 09 жовтня 2009 року належать суміжні земельні ділянки: серія ЯИ №173292, площею 0,1066 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства та серія ЯИ № 173293 0,0434 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Проте, в листопаді 2019 року відповідачка ОСОБА_3 поставила паркан біля будинку та інших господарських будівель, який перешкоджає йому ними користуватись. А тому, просив суд встановити постійний безоплатний земельний сервітут за рахунок земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 10 2 м 2 для обслуговування і догляду за домоволодінням; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у знесенні паркану, який розташований на площі земельного сервітуту.
Короткий зміст відзиву відповідача
Відповідачка не погоджується з позовом в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивачі до неї не звертались з приводу укладання сервітут, вважає вказівку позивача щодо неможливості задовольнити потреби обслуговування його майна іншим шляхом необґрунтованою. А тому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задоволити
Відповідачка та її представник заперечували проти позову, просили відмовити за необгрунтвоаністю
Позиція суду
Суд вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є голова колгоспного двору і є власником будинку та господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності та технічним паспортом (а.с.4)
ОСОБА_1 належать на праві власності, відповідно до державних актів від 19 грудня 2017 року: серія ЯИ № 173287, земельна ділянка площею 0,0456 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.14-17)
Постановою Сумського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року рішення Сумського районного суду сумської області від 07 вересня 2020 року скасоване і в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод користування нерухомим майном шляхом демонтування огорожі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 відмовлено ( а.с. 18-20)
Згідно висновку експертного дослідження № 6 від 22 лютого 2021 року встановлено, що власникам будинку АДРЕСА_1 вільно користуватись житловим будинком та господарським будівлям, здійснювати догляд за ними не можливо, так як відстань встановленого паркану та межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 до виступаючої конструкції стін житлового будинку та господарських будівель менше ніж 1,0 м ; запропоновано вирішити питання про встановлення земельного сервітуту на території земельної ділянки АДРЕСА_2 , який передбачає користування чужої земельною ділянкою «право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд» ( а.с 21-27)
Згідно копії свідоцтва про право власності та копії технічного паспорту ОСОБА_3 належить будинок АДРЕСА_2 (а.с.46-50)
ОСОБА_3 відповідно до державних актів на право власності, від 09 жовтня 2009 року: серія ЯИ №173292 та серія ЯИ № 173293, належать земельні ділянки площею 0,1066 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства 0,0434 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою : АДРЕСА_2 (а.с.51-52)
Нормативно-правове обґрунтування
Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічні положення міститься й у статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. (стаття 103 ЗК України). У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).
Власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту (частинами третьої, четвертою статті 101 ЗК України).
Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Висновки суду
Судом встановлено, що між сторонами тривалий час існують неприязні стосунки та існує спір, який полягає в неможливості доступу позивача до погрібу та господарських будівель, з метою його обслуговування, оскільки такий доступ можливий лише через земельну ділянку, власником якої є відповідач.
Встановлюючи земельний сервітут без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.
Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту суду належить з`ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом встановлено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача.
Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.
Як уже зазначалося, земельний сервітут може бути встановлено для задоволення потреб особи, яка вимагає його встановлення, які не можуть бути задоволені іншим способом; при його встановленні повинно бути чітко визначено обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут повинен здійснюватися способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки та не може призводити до позбавлення власника земельної ділянки прав володіння, користування та розпорядження нею.
Фактично доводи позивача щодо необхідності встановлення сервітуту саме у такий спосіб як зазначено ним в позові, зводяться до забезпечення певного рівня комфорту в користуванні майном, а реальної необхідності, підкріпленої доказами неможливості користування майном, для встановлення сервітуту саме у визначений ним спосіб позивачем не наведено. Про це свідчить і ствердження, позивача, що він бажає користуватися своїм майном у зручний для спосіб, що це право не передбачає жодних строків, це право є необмеженим, якщо б навіть була відсутня необхідність в проведені ремонту. Проте, як вбачається з висновку експертизи, сервітут позивачу необхідний не постійно, а виключно право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд»
Крім того, позивачем не враховано, що сервітут повинен здійснюватися способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки та не може призводити до позбавлення власника земельної ділянки прав володіння, користування та розпорядження нею.
При цьому суд враховує те, що відповідачка надавала можливість обслуговувати господарські будівлі шляхом демонтажу паркану на час ремонту (а.с. 53) та готова надавати доступ позивачу для ремонту, завчасно погодивши період часу протягом якого здійснюватиметься ремонт, перелік ремонтних робіт, повідомити чи призведуть ремонтні роботи до втручання та/або порушення несучих конструкцій будинку.
Допитаний в суді експерт ОСОБА_5 , який виконував експертизу, покладену, підтвердив, що сервітут позивачу необхідний для обслуговування та ремонту господарських будівель, які не потребують необхідності щоденного та постійного їх виконання.
Як уже зазначалося, земельний сервітут може бути встановлено для задоволення потреб особи, яка вимагає його встановлення, які не можуть бути задоволені іншим способом; при його встановленні повинно бути чітко визначено обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут повинен здійснюватися способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки та не може призводити до позбавлення власника земельної ділянки прав володіння, користування та розпорядження нею.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення постійного земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечувала відповідач, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати , пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
В матеріалах справи міститься договір, укладений між адвокатом Потураєвим С.В. та Кравченко Н.В. про надання правничої допомоги та квитанція про сплату, а тому суд вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6000 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10-13, 81, 89, 263, 265, 315-319 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про встановлення земельного сервітуту відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 гривень.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних