Провадження № 2/752/2851/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.07.2021 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

за участі секретаря - Потапенко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача та просив вселити ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_4 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою, АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з донькою, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та до травня 2020 року фактично проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана квартира на праві власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках на підставі договору дарування від 07 травня 2011 року.

ОСОБА_5 , який був братом позивача, помер. Інший співвласник - ОСОБА_2 - є матір`ю позивача. Позивач вказує, що на початку травня 2020 року ОСОБА_2 , без жодних попереджень та домовленостей приїхала до вищевказаної квартири, змінила вхідні замки на дверях та не впускає позивача та її доньку додому. Позивач зазначає, що вказана квартира є їх єдиним житлом.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якою призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність та задоволення позову.

Відповідачем подана заява про визнання позову та розгляд справи у її відсутність.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином.

В зв`язку з визнанням відповідачем позову суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ., що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи № 38652670 віл 02.04.2019 р. та про реєстрацію місця проживання особи № 12374478 від 01.06.2020.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказана квартира на праві власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках на підставі договору дарування від 07 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 3092, що підтверджується інформаційною довідкою № 211938759 від 10.06.2020 року.

ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується листом Київського міського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У ч.2 ст.156 говориться, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право заселяти в житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна.

Частина 4 ст.156 ЖК встановлює, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, вказані в ч.2 ст.64 Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК до членів сім`ї наймача відносяться дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї власника можуть бути виселені у випадках, передбачених ч.1 ст.116 Кодексу.

07.07.2021 року від відповідача - ОСОБА_2 , надійшла заява, відповідно до якої остання визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить суд прийняти рішення по справі з урахуванням вказаної заяви.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу незаконно чиняться перешкоди з боку співвласника квартири, ОСОБА_2 , у користуванні квартирою, в якій зареєстровані позивач та її донька, які мають право користування нею, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) не чинити перешкод ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та малолітній, ОСОБА_4 , у користуванні квартирою за адресою, АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та малолітній, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до квартири за адресою, АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) судовий збір в розмірі 1681 гривня..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя