Справа № 183/4529/18
№ 2/183/108/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2021 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Петренко О.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадженняв м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_4 , Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

31 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, зокрема - на нерухоме майно, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановлений законом строк вона, ОСОБА_1 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим державним нотаріусом Носенко А.Г. було 26.04.2018 року було заведено спадкову справу № 96/2018.

За наслідком розглядом вказаної заяви державним нотаріусом Носенко А.Г. винесено постанову від 02 липня 2018 року, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 з тих підстав, що 27 квітня 2018 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса звернувся відповідач ОСОБА_5 , на ім`я якого 12 травня 2007 року спадкодавцем ОСОБА_6 був складений заповіт, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстраційним номером 2-2034, номер у спадковому реєстрі 62339512.

Позивач вказує на те, що її батько ОСОБА_6 та мати ОСОБА_8 знаходились в зареєстрованому шлюбі, який у 1997 році між ними був розірваний. В подальшому її батько зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , сином якої є спадкоємець за заповітом відповідач ОСОБА_5 .

Незважаючи на розлучення батьків, позивач протягом всього часу до смерті батька продовжувала з ним спілкуватися, не менше одного разу на тиждень її батько ОСОБА_6 приїздив до неї, останній спілкувався з нею, її чоловіком та онуками, зокрема і вони його відвідували. Зазначає, що окрім неї інших дітей у батька не було.

В дійсності заповіту у позивача ОСОБА_1 є сумніви, оскільки протягом 10 років її батько не міг не повідомити її про наявність оскаржуваного заповіту, вказує, що вона та дружина батька ОСОБА_4 є спадкоємцями за законом першої черги спадкування в рівних частинах. З відповідачем ОСОБА_5 її батько фактично не спілкувався, бо у ОСОБА_5 своя родина, він проживає окремо у м. Запоріжжі.

Коли вона звернулася до нотаріуса з проханням оглянути заповіт, то побачила, що підпис від імені її батька ОСОБА_6 відсутній, лише зазначене його прізвище « ОСОБА_9 », інші записи від заповідача зовні не відповідають його почерку.

Позивач вважає, що заповіт від її батька, складений не з його волі, ним особисто не підписаний, а тому є недійсний.

В зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним заповіт від 12 травня 2007 року, складений від імені ОСОБА_6 , посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстраційним номером 2-2034, номер у спадковому реєстрі 62339512, спадкова справа № 96/2008;

-скасувати державну реєстрацію заповіту від 12 травня 2007 року, складений від імені ОСОБА_6 , посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстраційним номером 2-2034, номер у спадковому реєстрі 62339512, спадкова справа № 96/2008.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду з заяво про забезпечення позову, в якій просила суд накласти арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 01 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків, а заяву про забезпечення позову повернуто заявнику у зв`язку з порушенням вимог ст. 151 ЦПК України.

03 вересня 2018 року на виконання вказаної ухвали ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунула недоліки первісної.

Разом з позовною заявою в новій редакції позивач повторно подала заяву про забезпечення позову щодо накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яка ухвалою суду від 07 вересня 2018 року була повернута з підстав недодержання вимог ст. 151 ЦПК України.

Ухвалою суду від 08 листопада 2018 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 09 серпня 2019 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію нотаріальної справи, в якій знаходиться оригінал заповіту ОСОБА_6 , посвідчений 12 травня 2007 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстраційним номером 2-2034.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію всієї спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 02 грудня 2020 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 21 травня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи - Новомосковську державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , кожен окремо, підтримали вимоги в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини звернення до суду, викладені в уточненій позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Вважають, що воля спадкодавця на складення заповіту була відсутня, крім того заповіт не містить підпису заповідача, а лише його прізвище « ОСОБА_9 ».

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Посилався на недоведеність відсутності волі заповідача ОСОБА_6 , просив звернути увагу, що заповіт складений відповідно до вимог чинного законодавства, спадкодавцем підписаний, а тому є дійсним.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги не підтримала, вважає позов надуманим, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Зазначила, що з 1999 року вона з померлим ОСОБА_6 перебувала в зареєстрованому шлюбі. Відповідач ОСОБА_5 є її сином від першого шлюбу. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 вона з померлим придбали в період шлюбу у 2003 році, а тому їх частки у спільному сумісному майні є рівними по 1/2. Син ОСОБА_5 допомагав у спірному будинку здійснювати ремонтні роботи за свої кошти, а саме: зробив дах будинку, туалет, ванну кімнату тощо. Між сином та чоловіком були дуже гарні стосунки. У 2007 році чоловік їй повідомив, що має намір скласти заповіт на її сина ОСОБА_5 , але просив про це не казати донці ОСОБА_1 . У померлого ОСОБА_6 також були гарні відносини із донькою та її сім`єю, вони спілкувалися, приїздили один до одного гостювати, але з 2004 року спілкувалися лише по телефону один раз на місяць.

Представник третьої особи - Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в своїй заяві просив суд розглядати справу без його участі, у зв`язку з чим суд на місці ухвали: слухати справу без представника третьої особи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 22 грудня 2017 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 1007, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 26 червня 2018 року.

Померлий ОСОБА_6 є батьком позивача ОСОБА_1 , актовий запис про народження № 125 від 15 січня 1981 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 15 січня 1981 року, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 22 серпня 2006 року.

Після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Спадкова справа № 96/2018 після смерті ОСОБА_6 заведена 26 квітня 2018 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, номер у спадковому реєстрі: 62339512, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 51722707 від 26 квітня 2018 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 62346530 від 05 листопада 2020 року.

Судом встановлено, що 12 травня 2007 року ОСОБА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Дніпропетровськ, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також та майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт прочитаний ОСОБА_6 вголос особисто та власноруч ним підписаний у присутності нотаріуса в приміщенні Новомосковської державної нотаріальної контори а 12 год. 01 хв. На прохання заповідача ОСОБА_6 заповіт виготовлено нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 2-2034.

Відповідно до п.п.156,157,159-161 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за №20/5 від 03.03.2004 та зареєстрованого у Мінюсті України за №236/8882 від 03.03.2004 (у редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту, яка втратила чинність на підставі наказу МЮУ № 296/5 від 22.02.2012 року) нотаріус посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог ст.ст.1233-1257 ЦК Українита особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів, бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач у наслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст ст.1241 ЦК України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст ст.1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору .

Згідно п.п.25, 171 зазначеної Інструкції усі нотаріальні дії, учинені нотаріусами, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту реєстрації її у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Відомості про заповіти підлягають обов`язковій реєстрації в Спадковому реєстрі в порядку,установленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Мін`юсту України.

Із заповіту від 12 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенко А.Г. вбачається, що у тексті заповіту зазначено: місце, дата складання заповіту, число, місяць, рік та місце народження заповідача, паспортні дані та ідентифікаційний код, а також слідує, що заповіт складений із роз`ясненням змісту відповідних статей ЦК України, які зазначені у заповіті. У заповіті також зазначена дата його складання за допомогою загальноприйнятних технічних засобів, підписаний у двох примірниках, один із яких залишається в справах держнотконтори, а другий, виданий заповідачу. Заповіт прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_6 та власноручно ним підписаний, про що мається підпис заповідача. Також у заповіті зазначено, що заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_6 , особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено.

Вказаний заповіт, відповідно до вимог чинного законодавства, був занесений у реєстр заповітів, про що свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 51721942 від 26 квітня 2018 року, згідно якої заповіт дійсно був посвідчений 12 травня 2007 року Новомосковською державно нотаріальною конторою Дніпропетровської області та зареєстрований у реєстрі за № 2-2034.

Зі спадкової справи № 96/2018 вбачається, що 26 квітня 2018 року донька спадкодавця-позивач ОСОБА_1 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6 , померлого, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом, також звернувся до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенко А.Г. від 02 липня 2018 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно ст.1223 ЦКУ. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту , визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Таким чином, нотаріусом відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки померлим ОСОБА_6 було складено заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_5 , який у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

В той же час, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України підстав в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Позивач ОСОБА_1 та її представник під час розгляду справи посилалися на те, що заповіт був складений всупереч волі спадкодавця, крім того підпис від імені заповідача ОСОБА_6 відсутній, а лише зазначене його прізвище « ОСОБА_9 », інші записи від заповідача зовні не відповідають його почерку.

З цього приводу суду зазначає, що ані позивачем ані її представником не порушувалося питання про призначення судової почеркознавчої експертизи

Отже, суд вважає, що доводи позивача та її представника з цього приводу є непереконливими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не тягнуть за собою недійсність заповіту.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що заповідач ОСОБА_6 на момент складання заповіту 12 травня 2007 року мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок його смерті; заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства; під час розгляду справи, судом не було встановлено жодної з передбачених ст.1257 ЦК України обставин, які би давали підстави для визнання заповіту недійсним, а тому суд вважає вимоги необґрунтованими, оскільки заповіт складено та оформлено згідно до вимог чинного законодавства.

Інші доводи та міркування позивача та його представника суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду.

При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141-142, 258-259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_4 , Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

-третя особа: ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-третя особа: Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Паланочна, буд.5.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 19 серпня 2021 року.

Суддя Д.І. Городецький