Єдиний унікальний номер судової справи: 487/6129/17
Номер провадження 22-ц/812/1633/21 Cуддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Лагоди А.А. в приміщенні того ж суду о 09 год 20 хв у справі за позовом ОСОБА_3 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (надалі Фонд) про встановлення нікчемності окремих умов кредитного договору, застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Фонду про визнання нікчемними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього.

Позивач зазначав, що 07 квітня 2016 року між ним та Фондом укладено пільговий довготерміновий договір про надання кредиту молодій сім`ї на будівництво житла в сумі 427 275 грн, умовами якого передбачена, зокрема, і плата за супровід договору у розмірі 570,49 грн, що складає 13,8 % мінімальної заробітної плати за квартал.

10 лютого 2017 року сторони уклали додатковий договір, змінивши редакцію пунктів 1.6 і 1.7, що стосується плати за супровід договору. В новій редакції, яка почала діяти з 01 січня 2017 року, плата за супровід склала 768 грн, тобто 16 % від прожиткового мінімуму для працездатної особи. На виконання умов кредитного договору щодо його супроводу він сплатив 4 220,76 грн.

Зазначав, що відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконними, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Посилаючись на викладене позивач просив суд, встановити нікчемність окремих умов кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, а саме: пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 10 лютого 2017 року; застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 07 квітня 206 року № 485, а саме: пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 10 лютого 2017 року; стягнути з відповідача на його користь 4 220,76 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2018 року, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишено без змін у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання нікчемними окремих умов кредитного договору та додаткової угоди щодо нікчемності пунктів 1.6, 1.7, 1.8 (в частині сплати послуг за супровід кредиту) кредитного договору від 07 квітня 2016 року та додаткового договору від 10 лютого 2017 року змінено, викладено їх мотивувальну частину в цій частині в редакції постанови касаційної інстанції.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнення коштів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Після касаційного перегляду ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до провадження.

Під час розгляду справи, 03 березня 2021 року від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій вона просила застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, а саме пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 10.02.2017 року та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на його користь 15427,16 грн. раніше сплачених на виконання нікчемних пунктів договору.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнення коштів задоволено. Ухвалено застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, а саме пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 10 лютого 2017 року. Стягнуто з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь ОСОБА_3 15 427, 16 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами укладеного сторонами 07 квітня 2016 року, зокрема у пунктах 1.6, 1.7, 1.8 передбачена плата за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

На виконання вимог вищезазначених нікчемних пунктів договору позивачем відповідачу було сплачені кошти на загальну суму 15 427,16 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України мають бути повернуті.

В апеляційній скарзі Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвали нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що діяльність Фонду при наданні ним пільгових довгострокових кредитів в рамках Положення №584 не підпадає під сферу дії Закону №2664-Ш (із змінами) «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», та такий вид державного кредитування має істотні відмінності від кредитів, які викладені в розумінні змісту закону №2664-Ш (із змінами) «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначає про те, що на рішення Миколаївського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року за аналогічною справою подано касаційну скаргу та Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відкрив провадження що стане підставою для зміни попередніх висновків Верховного Суду.

Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 07 квітня 2016 року між Фондом та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 485, згідно з яким останньому наданий пільговий довготерміновий кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 427 275 грн на будівництво однокімнатної квартири АДРЕСА_1 багатоквартирного будинку загальною площею 38,9 кв. м, із кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2039 року (т. 1 а.с.4-9).

Згідно з пунктом 1.3 договору плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 3 % річних суми зобов`язань за кредитом. Відповідно до пункту 30 Положення позичальник, який має дитину (дітей), звільняється від сплати відсотків за користування кредитом.

У пункті 1.5 кредитного договору визначено, що розмір щоквартального платежу з погашення кредиту визначається шляхом ділення суми кредиту на кількість кварталів терміну погашення цього кредиту з урахуванням пільг, передбачених пунктами 39 та 31 Положення (в разі їх наявності у позичальника), а саме: у разі наявності однієї дитини позичальник звільняється від сплати відсотків за користування кредитом.

Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 504 грн 25 коп. за квартал, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1 378 грн за встановленою формулою.

Відповідно до пункту 1.7 договору в разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у пункті 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору, виходячи з розрахунку 13,8 % від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.

Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі.

Крім того, 10 лютого 2017 року сторони уклали додатковий договір до кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, яким змінили редакцію пунктів 1.6 і 1.7 кредитного договору (т. 1 а.с.11).

Згідно з пунктом 1.6 у новій редакції, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768 грн за квартал, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1 600 грн за встановленою формулою.

Відповідно до пункту 1.7 договору у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у пункті 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору, виходячи з розрахунку 16 % від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.

Згідно з пунктом 8.4 укладеного між сторонами кредитного договору відповідач ознайомив позивача з інформацією, яка йому має бути надана відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частин другої-четвертої статті 12 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до свідоцтва від 28 грудня 2006 року № 6581 відповідач є фінансовою установою, набув цей статус згідно з Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до частини четвертої статті 12 якої зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що пункти 1.6, 1.7 та 1.8 кредитного договору є нікчемними відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

За положеннями статті 417 ЦПК України вказівки, що міститься в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання нікчемними окремих умов кредитного договору та додаткової угоди щодо нікчемності пунктів 1.6, 1.7, 1.8 (в частині сплати послуг за супровід кредиту) кредитного договору від 07 квітня 2016 року та додаткового договору від 10 лютого 2017 року змінено, викладено їх мотивувальну частину в цій частині в редакції постанови касаційної інстанції.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнення коштів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, після касаційного розгляду в суді першої інстанції підлягали розгляду лише вимоги ОСОБА_3 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнення коштів.

Так, згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання вимог вищезазначених нікчемних пунктів кредитного договору, які відповідно до постанови Верховного Суду від 14 січня 2021 року в силу Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемними, ОСОБА_3 на рахунок Фонду за період з червня 2016 року по червень 2020 року було сплачено коштів за супровід кредитного договору на загальну суму 15 427,16 грн. (т. 1 а.с.12- 4, 224-226).

За таких обставин, висновок суду щодо застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, а саме пунктів 1.6., 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 10 лютого 2017 року та стягнення грошових коштів у сумі 15 427,16 грн. є вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що діяльність Фонду при наданні ним пільгових довгострокових кредитів в рамках Положення №584 не підпадає під сферу дії Закону №2664-Ш (із змінами) «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», та такий вид державного кредитування має істотні відмінності від кредитів, які викладені в розумінні змісту закону №2664-Ш (із змінами) «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не заслуговують на увагу, з огляду на те, що ці доводи зводяться до заперечень на позов, апеляційної та касаційної скарг та які були предметом дослідження в суді касаційної інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

До того ж, суд першої інстанції розглядав справу тільки в частині вимог щодо застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнення коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного Суду у даній справі повністю оминула питання оцінки правової природи правочину який був укладений між сторонами у зв`язку з чим судом першої інстанції ухвалене несправедливе та необґрунтоване рішення також не заслуговують на увагу, оскільки апеляційній суд не має повноважень щодо перегляду постанови касаційного суду.

Доводи апеляційної скарги про ігнорування судом першої інстанції клопотання відповідача про перенесення розгляду справи у зв`язку з наявністю поважних причин - поширення короновірусної інфекції є безпідставні, оскільки суд першої інстанції сприяв представнику відповідача прийняти участь у розгляді справи та роз`яснював про можливість прийняти участь у розгляді справи в режимі відео конференції, розгляд якої за клопотанням представника відповідача тричі відкладався, але таким правом представник відповідача не скористався.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.