Дата документу 20.07.2021 Справа № 328/2927/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 328/2927/19

Провадження №22-ц/807/2594/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Сашкова Миколи Вікторовича на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 квітня 2021 року в складі судді Коваленка П.Л. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в 2004 році до Токмацького районного суду Запорізької області звернувся ОСОБА_3 з позовною заявою до Токмацької райдержадміністрації про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09.12.2004 в цивільній справі №2-2401 позов було задоволено.

Продовжено ОСОБА_3 строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 3 місяці. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку загальною площею 5,04 га, що розташована на території Коханівської сільської Ради народних депутатів, згідно державного акту на право приватної власності на землю II-ЗП №025023 від 05.10.2000.

18.01.2006 ОСОБА_3 на підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09.12.2004 було видано новий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЗП №096219, кадастровий №:06:001:0006, загальною площею 5,04 га, що знаходиться на території Коханівської сільської ради Токмацького району Запорізької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12.11.2019 по справі №2-2401/2004 рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09.12.2004 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 до Токмацької райдержадміністрації про продовження строку на прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку відмовлено. Позивач є єдиним спадкоємцем майна за законом, а саме: земельної ділянки, загальною площею 5,04 га, що знаходиться на території Коханівської сільської ради Токмацького району Запорізької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЗП №025023 від 05.10.2000.

На підставі викладеного, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , а саме свідоцтва на право власності на вищевказану земельну ділянку, позивач вимушений звернутися до суду з заявою про скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №096219, виданого на ім`я ОСОБА_3 . Визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 21 квітня 2021 року позов було задоволено частково.

Визнано незаконним і скасувано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий №:06:001:0006, загальною площею 5,04 га, яка знаходиться на території Коханівської сільської ради Токмацького району Запорізької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серії ЗП №096219, виданий на ім`я ОСОБА_3 на підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області №2-2401/2004 від 09.12.2004, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 36527389 від 09.08.2017, щодо об`єкта нерухомого майна (земельна ділянка) за реєстраційним номером 252, прийняте державним реєстратором Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області Губій Владиславом Дмитровичем на підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області №2-2401/2004 від 09.12.2004.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1536 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи та не з`ясував, які правові норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначено, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що не вирішує справу по суті. Скаржник вважала, що позивач мав звернутись до суду з віндикаційним позовом, витребувавши майно від особи, що ним володіє, оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності позивача не з його волі. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Як зазначав апелянт на час відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 був непрацездатною особою та відповідно до ст. 535 ЦК Української РСР мав право на спадкування незалежно від змісту заповіту не менше 2/3 частки, яка належала б йому при спадкуванні за законом. Судом першої інстанції не було враховано, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_4 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 проживав разом з нею та фактично вступив в управління спадковим майно та прийняв спадщину.

Тобто, ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_3 має, на думку апелянта, право успадкувати 2/3 частки паю, а ОСОБА_2 має право успадкувати 1/3 частку паю, який належав ОСОБА_4 , що в свою чергу перешкоджає задоволенню позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги посилались на постанову ВП ВС у справі № 372/266/15-ц від 20 червня 2020 року.

Позивачем ОСОБА_2 24 червня 2021 року до апеляційного суду направлено відзив на апеляційну скаргу.

За змістом відзиву позивач зазначив, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

Наведений у статті 346 ЦК України перелік підстав припинення права власності не є вичерпними і воно може бути припинене в інших випадках, зокрема у разі встановлення незаконності його набуття. При ухвалені рішення суд першої інстанції не вирішував питання про припинення цього права власності та (або) про скасування державної реєстрації цього права власності оскільки це виходило за межі судового розгляду у тій справі. Оскільки право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 оформлено на підставі скасованого судового рішення, то право власності набуте неправомірно має бути скасовано, оскільки воно порушує право позивача на отримання належної йому земельної ділянки у власність.

Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області, що є правонаступником Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання представника не направила, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином та завчасно, що підтверджено рекомендованим повідомленням наявним в матеріалах справи (т. 2 а.с. 20).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено обставини, які не оспорювалось сторонами, що у 2004 році до Токмацького районного суду Запорізької області звернувся ОСОБА_3 з позовною заявою до Токмацької райдержадміністрації про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09.12.2004 в цивільній справі №2-2401 позов задоволено: продовжено ОСОБА_3 строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 на 3 місяці та визнано за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 5,04 га, що розташована на території Коханівської сільської Ради народних депутатів, згідно державного акту на право приватної власності на землю II-ЗП №025023 від 05.10.2000.

18.01.2006 ОСОБА_3 на підставі рішення Токмацького районного суду №2-2401/04 від 09.12.2004 видано Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку серії ЗП №096219 від 18.01.2006, та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 36527389 від 09.08.2017, щодо об`єкта нерухомого майна (земельна ділянка) за реєстраційним номером 252, прийняте державним реєстратором Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області Губій Владиславом Дмитровичем, внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12.11.2019 по справі №2-2401/2004 рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09.12.2004 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , до Токмацької райдержадміністрації про продовження строку на прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2021 по справі №2-2401/2004 постанову Запорізького апеляційного суду від 12.11.2019 залишено без змін.

Як встановлено судовим рішенням, а саме постановою Запорізького апеляційного суду №2-2401/2004 від 12.11.2019, позивач ОСОБА_2 є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . У встановлений статтями 535, 549 ЦК Української РСР (що були чинні на час відкриття спадщини) позивач прийняв спадщину шляхом подачі 28.03.2003 до Токмацької нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 .

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого залишила на ім`я ОСОБА_3 земельну ділянку, яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю II-ЗП №025023 від 05.10.2000. Спадкоємцем після померлого ОСОБА_3 є відповідач по справі ОСОБА_1 .

На час відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 був непрацездатною особою та відповідно до статті 535 ЦК Української РСР мав право на спадкування незалежно від змісту заповіту не менше 2/3 частки, яка належала б йому при спадкуванні за законом.

Частина 1 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1,2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як передбачено ст. 15 ЦК України Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 535 ЦК УРСР, що діяли на час відкриття спадщини неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є сином спадкодавця ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . У встановлений ст. 549 ЦК Української РСР строк та спосіб позивач прийняв спадщину шляхом подачі 28.03.2003 до Токмацької нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини і є спадкоємцем померлої ОСОБА_4 . При цьому зі змісту постанови Запорізького апеляційного суду від 12.11.2019 по справі №2-2401/2004 вбачається, що ОСОБА_2 мав право на спадкування незалежно від змісту заповіту на підставі ст. 535 ЦК УРСР, як непрацездатний син спадкодавця.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Наведене узгоджується з листом ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_3 було набуто право власності та отримано державний акт № ЗП № 096219 від 18.01.2006 на право власності на земельну ділянку за реєстраційним номером 252 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на підставі судового рішення Токмацького районного суду Запорізької області № 2-2401 2004 р від 09.12.2004.

Вказаним судовим рішенням було задоволено позов ОСОБА_3 щодо продовження строку подання заяви про прийняття спадщини та визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку.

В подальшому ОСОБА_3 на підставі вказаного судового рішення було отримано державний акт про право власності на землю ЗП № 096219 від 18.01.2006 та 07.08.2017 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності щодо спірної земельної ділянки за № 21782397.

Водночас судове рішення Токмацького районного суду Запорізької області № 2-2401/2004 від 09.12.2004 року було скасовано постановою Запорізького апеляційного суду від 12.11.2019.

Ураховуючи, що державний акт на право приватної власності на землю - це документ, виданий уповноваженим державним органом, що підтверджує право власності громадянина на земельну ділянку і такий державний акт було отримано ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , на підставі скасованого судового рішення, тобто без відповідної правової підстави, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що право власності на спірну земельну ділянку підтверджене державним актом № ЗП № 096219 підлягає припиненню, а державна реєстрації цього права - скасуванню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) зазначила, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку

Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у наступній редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення та задоволення вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора з урахуванням змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" були належним способом захисту права або інтересу позивача.

Вказане узгоджується з позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду висловленій у постанові № 352/1021/19 від 16 вересня 2020 року.

Наявність державного акту ЗП 096219 про право власності на земельну ділянку, що підтверджує право власності на спірне спадкове майно одноособово за ОСОБА_3 , право на яке, в тому числі, належить ОСОБА_2 перешкоджають позивачу в оформленню ним своїх майнових (спадкових) прав, шляхом одержання свідоцтва про право на спадщину та проведення державної реєстрації такого права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що ефективним способом захисту у даному випадку є пред`явлення позивачем саме віндикаційного позову, а вимоги позову не підлягали задоволенню у зв`язку з обранням ОСОБА_2 невірного способу захисту порушених прав.

Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги неприйнятними виходячи з наступного.

Як передбачено ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1,3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зі змісту наведених норм вбачається, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_3 було набуто право власності на спірне спадкове майно і яке в подальшому було скасовано постановою апеляційного суду, - не є правочином.

Також колегія суду звертає увагу, що право власності на спірну земельну ділянку було набуте ОСОБА_3 не на підставі договору і не від особи, яка не мала права його відчужувати, що є обов`язковою підставою для застосування положень ст. 388 ЦК України.

Таким чином неспроможними є посилання апелянта на постанову ВП ВС у справі № 19/028-10/13 від 30.06.2020, у справі № 183/1617/16 від 14.11.2018 та у справі № 522/2202/15-ц від 05 грудня 2018 року.

Колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи спірна земельна ділянка після отримання її у власність ОСОБА_3 на підставі скасованого судового рішення, продовжувала перебувати в його власності і не була відчужена, що виключає застосування правового механізму передбаченого ст. 388 ЦК України та пред`явлення віндикаційного позову.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Вказане узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 15.05.2019 у справі № 552/7636/14-ц.

Як зазначено у листі ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 , прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_4 , не оформив своє право власності на спірну земельну ділянку, тобто не є її власником чи співвласником, останній не наділений правом, захищаючи своє право на спадкове майно, на пред`явлення віндикаційного позову та витребування такого майна чи його частки.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять обґрунтувань щодо порушення судом норм процесуального чи матеріального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди із судовим рішенням і повторюють доводи позовної заяви, яким вже була надана оцінка судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Сашкова Миколи Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 квітня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова