Справа № 344/4516/18
Провадження № 22-ц/4808/1250/21
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права на проживання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2021 року під головуванням судді Антоняка Т.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2015 він придбав у відповідачки 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

На момент укладення договору купівлі-продажу відповідачка в квартирі не проживала, була зареєстрована в квартирі та запевнила його, що протягом двох тижнів зніметься з реєстрації її місця проживання у даній квартирі, що нею не було зроблено.

Він змушений оплачувати комунальні послуги за відповідачку, яка в квартирі не проживає, але до цього часу зареєстрована у ній.

Посилаючись на те, що реєстрація у його квартирі відповідачки, яка насправді в ній не проживає, перешкоджає здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном, він не може зареєструватися в житлі, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права проживання.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона та її мати ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності вказаним особам в рівних долях.

ЇЇ мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті матері їй стало відомо, що спадкодавець ОСОБА_3 залишила заповіт, яким належну їй частку власності на квартиру заповідала ОСОБА_1 (двоюрідний брат скаржниці). Останній прийняв спадщину та розпочав спроби її виселення з квартири.

ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із позовом, оскільки 27.11.2017 ухвалою Івано-Франківського міського суду залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до неї про втрату права користування житлом, у зв`язку з поданням ним заяви про відсутність претензій до відповідача.

Договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015, слід визнати недійсним, зважаючи на відсутність її волевиявлення, як учасника правочину.

У неї наявні розлади здоров`я, які унеможливлюють правильне сприйняття обставин, які мають значення для справи. Все життя вона прожила з матір`ю, яка доглядала за нею та вирішувала всі питання. Оскільки здоров`я її матері погіршилося і певний період часу матір була лежачою, остання склала заповіт на користь ОСОБА_1 . Заповіт було посвідчено 06.08.2015, а вже у листопаді було укладено договір купівлі-продажу частки квартири, що їй належить. Проте, наміру укладати цей договір вона не мала. Її мати на момент укладення заповіту та договору не могла самостійно прочитати та підписати заповіт, чим і скористався ОСОБА_1 . Він, усвідомлюючи її стан, силою та побоями змусив підписати її договір купівлі-продажу квартири.

До смерті матері останній не міг її виселити з квартири, враховуючи, що матір про такий договір нічого не знала та також проживала у цій квартирі. ОСОБА_1 отримував пенсію за життя ОСОБА_3 , отримав похоронні виплати, але при цьому не здійснював належний догляд за ОСОБА_3 , не забезпечував її продуктами харчування.

Після смерті матері ОСОБА_1 почав вчиняти дії, спрямовані на її виселення з квартири. Однак, це єдине її житло, а тому вона не могла його відчужити, тим більше, без отримання будь-яких грошових коштів. Отже, волевиявлення на продаж належної їй частки квартири вона не мала.

Вказує на порушення правил нотаріального посвідчення договору, зазначаючи, що вона не прибувала до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу, не надавала довіреність на ім`я будь-якої особи на вчинення від її імені таких дій, а тому договір купівлі-продажу був укладений за відсутності так званого «продавця». ОСОБА_1 приніс їй договір додому та силою примусив підписати. Договір вона не читала, так як такої змоги не мала. Нотаріус присутній при цьому не був. З цього приводу була подана скарга до Міністерства юстиції України на незаконні дії нотаріуса та зараз проводяться перевірки з цього приводу. Під впливом насильства була приглушена її воля та її фактично було змушено підписати договір купівлі-продажу частки квартири. При цьому жодних грошових коштів за квартиру сплачено не було.

В силу насильства, обману та стану її здоров`я, про що було відомо ОСОБА_1 , вона не могла оцінити наслідки вчинюваного нею договору, який вона підписала, що додатково вказує на його недійсність. Крім того, ні в присутності нотаріуса, ні в присутності жодних інших осіб грошові кошти за придбану частку не передавалися. Наміру відчужувати належну їй частку у спільному майні вона не мала, оскільки така частка є її єдиним житлом

Просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015, укладений між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Павлінським В.Д., за реєстровим № 3963; визнати за нею право на житло та довічне проживання у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права на проживання прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житлом.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права на проживання задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., за реєстровим № 3963.

Визнано право ОСОБА_2 на проживання у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, фактичних обставин справи квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - доньці в рівних долях, на підставі розпорядження міського голови № 27-р від 24.01.2001 року. Місце проживання ОСОБА_2 , зареєстроване за вказаною адресою, а згідно довідки ОСББ «Кисілевської, 3» від 14.02.2018 ОСОБА_3 зареєстрована та проживала вказаною адресою в період з 26.04.1968 року по 31.08.2017 року.

За життя, ОСОБА_3 склала заповіт, згідно якого належну їй частину вказаної квартири заповіла йому, та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.04.2018 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., він є спадкоємцем майна зазначеного у заповіті. Спадщина складається з 1/2 частки вказаної квартири.

До моменту відкриття спадщини, так і до укладення договору купівлі-продажу частини квартири ОСОБА_2 , в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , без жодних поважних причин не проживала, квартирою не цікавилася, утриманням квартири займався він, постійно сплачував комунальні послуги. Реєстрація у його квартирі відповідачки, яка насправді в ній безпричинно не проживала і протягом тривалого часу безпричинно не проживає, перешкоджала здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном.

30.11.2015 року між ОСОБА_2 , як продавцем та ним, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., за яким продавець зобов`язується передати у власність покупця (продає), а покупець зобов`язується прийняти у власність (купує) 1/2 частку квартири однокімнатної за адресою: АДРЕСА_2 і сплатити за неї обговорену грошову суму. Продаж вчинено за 84 763,00 грн, які в повній сумі сплачено покупцем продавцю під час підписання цього договору. Приватним нотаріусом Павлінським В.Д. проведено державну реєстрацію 1/2 частки вказаної квартири.

Свої зобов`язання за договором купівлі-продажу він виконав належним чином. Проте, ОСОБА_2 продовжувала бути зареєстрованою та відмовлялася знятися з реєстрації у квартирі, не проживає та в квартиру не навідувалася, не цікавилась квартирою з 2017 року.

Доводи ОСОБА_2 , що після смерті матері він почав вчиняти дії, спрямовані на її виселення з квартири, що вона не могла квартиру відчужити, тим більше, без отримання будь-яких грошових коштів, що волевиявлення на продаж належної їй частки квартири вона не мала, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Ним на виконання процесуального закону, яким покладено на позивача обов`язок довести факт відсутності членів сім`ї у житлі без поважним причин понад один рік, доведено показаннями свідків та відповідними документами-довідками.

Відповідачем поважність причин відсутності в квартирі з 2017 року не доведена.

Суд першої інстанції необґрунтовано наводить мотиви та вказує, що зважаючи на відсутність належних умов для проживання у квартирі, причини відсутності ОСОБА_2 у спірному житлі слід визнати поважними, що виключає можливість визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Посилання ОСОБА_2 на те, що нею не укладався договір купівлі-продажу квартири чи договір укладено під час застосування сили та побоїв, і я змусив підписати її договір купівлі-продажу квартири, жодними доказами не підтверджується. Проте, судом дана підстава при ухваленні рішення враховується.

Щодо зустрічного позову зазначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015 укладено між ОСОБА_2 та ним, посвідчений приватним нотаріусом Павлінським В.Д., за реєстровим № 3963. За умовами договору Продавець та Покупець підтверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Сама помилка у витягу не має істотного значення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Просить рішення суду скасувати, відмовити у заявленому зустрічному позові ОСОБА_2 до нього про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права на проживання та задовольнити його позов до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що апелянт не зазначає про причини відсутності ОСОБА_2 у квартирі та ним не доведено неповажність таких причин.

ОСОБА_2 тимчасово не проживає у спірній квартирі з поважних причин, якими є: потреба у сторонньому догляді та відсутність самостійності у побуті; стан квартири є незадовільним, у квартирі неможливо проживати, немає елементарних санітарно-гігієнічних умов, квартира потребує генерального ремонту. Вказане підтвердили допитані у судовому засіданні свідки.

Причини відсутності ОСОБА_2 у квартирі є поважними, що виключає можливість визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. При цьому, іншого житла ОСОБА_2 не має і їй ніде проживати, а тимчасове проживання у знайомих не дає права на визначення такої квартири місцем постійного перебування, не дає права зареєструвати місце проживання в іншій квартирі.

Позаплановою перевіркою організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. встановлено порушення нотаріусом вимог законодавства, які є суттєвими. Зокрема, укладений договір купівлі-продажу по суті стосується неіснуючого майна - 1/2 частки квартири, яка не виділена, не існує та не може існувати, так як квартира є спільною сумісною власністю і відчужити частку такої квартири є неможливим через фактичну відсутність такої частки.

Також у матеріалах справи наявні медичні документи щодо стану здоров`я ОСОБА_2 , а позивач за первісним позовом є її родичем та добре знає про особливості стану її здоров`я. ОСОБА_2 не позбавлена дієздатності та не визнана обмежено дієздатною, але це не є основною підставою для визнання договору недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 та її представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого повторно 07.07.2015 серії НОМЕР_1 , матір`ю ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Івано-Франківську, є ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 59).

В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 вказала, що правильним є її прізвище ОСОБА_4 , а не ОСОБА_5 , як зазначено у спірному договорі купівлі-продажу.

Відповідно до дубліката Свідоцтва про право власності, виданого Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 24.07.2001, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 31,1 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 доньці в рівних долях, на підставі розпорядження міського голови № 27-р від 24.01.2001. Дублікат видано на підставі розпорядження міського голови № 383-р від 17.09.2015 (т. 1 а.с. 8, 168).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, 19.11.2015 державним реєстратором на підставі вищевказаного дубліката свідоцтва внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , та здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на таку, вид спільної власності: спільна часткова, розмір частки: 1/2 за кожною (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до довідки від 13.08.2015 місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 та згідно довідки ОСББ «Кисілевської, 3» від 14.02.2018 ОСОБА_3 зареєстрована та проживала за цією адресою в період з 26.04.1968 по 31.08.2017 (т. 1 а.с. 13, 60).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , видане 01.09.2017 року (т. 1 а.с. 28).

Згідно свідоцтва про поховання ОСОБА_6 здійснила поховання померлої ОСОБА_3 та КП «Міська ритуальна служба» з ОСОБА_6 укладено договір-замовлення № 1005 на організацію поховання (т. 1 а.с. 30, 32).

ОСОБА_3 06.08.2015 склала заповіт, згідно якого зробила розпорядження на випадок її смерті - належну їй частину квартири АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 33).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.04.2018 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 зазначеного у заповіті. Спадщина складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, житловою площею 15,5 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м., що належала спадкодавцю згідно дублікату Свідоцтва про право власності, виданого Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 24.07.2001, на підставі розпорядження міського голови № 27-р від 24.01.2001, дублікат видано на підставі розпорядження міського голови № 383-р від 17.09.2015 (т. 1 а.с. 3).

ОСОБА_2 (саме так зазначено її прізвище у договорі) як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем 30.11.2015 укладено договір купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., згідно якого продавець зобов`язується передати у власність покупця (продає), а покупець зобов`язується прийняти у власність (купує) 1/2 (одну другу) частку квартири однокімнатної АДРЕСА_1 і сплатити за неї обговорену грошову суму. Продаж вчинено за 84 763,00 грн, які в повній сумі сплачено покупцем продавцю під час підписання цього договору (т. 1 а.с. 34, 135).

Відповідно до п. 4 договору 1/2 частки квартири належить продавцю на підставі дубліката свідоцтва про право власності, виданого 24.07.2001 Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради згідно з розпорядженням міського голови № 27-р від 24.01.2001. Дублікат видано на підставі розпорядження міського голови № 383-р від 17.09.2015.

Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 30.11.2015 вбачається, що вона як співвласник квартири АДРЕСА_1 , повідомлена про продаж ОСОБА_2 , співвласником квартири, належної їй 1/2 часток за суму 84 763,00 грн та відмовляється від переважного права купівлі (т. 1 а.с. 147).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2015 приватним нотаріусом Павлінським В.Д. на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2015 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 35).

Відповідно до довідки № 8 від 30.07.2018, виданої ОСББ «Кисілевської, 3», за твердженням мешканців будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично не проживає за вказаною адресою (т. 1 а.с. 106).

У відповіді ОСББ «Кисілевської, 3» від 30.07.2018 року, наданої на запит адвоката Лукініва М.П. вказується, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає з 31.08.2017 по час надання інформації, не бере дольової участі в оплаті робіт по утриманню будинку. Дольову участь в оплаті проведених робіт в сумі 500 грн взяв ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 107).

Згідно копії ухвали Івано-Франківського міського суду від 27.11.2017 судом залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житлом на підставі заяви позивача ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 65).

ОСОБА_2 05.03.2018 звернулася зі скаргою до Міністерства юстиції України на дії приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. щодо посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Міністерства юстиції України від 18.04.2018 ОСОБА_2 повідомлено, що відповідно до обставин, викладених у її скарзі, проведено перевірку, якою встановлено, що 30.11.2015 за реєстровим № 3963 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. було посвідчено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (покупець) договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 . При посвідченні вказаного договору особу продавця було встановлено за паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області 31.07.2015, що підтверджується записом у графі 4 реєстру для реєстрації нотаріальних дій. До примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса, серед іншого, долучена копія довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_2 . Згідно з поясненнями нотаріуса, при посвідченні вказаного договору ним були встановлені дійсні наміри ОСОБА_2 . Перевіркою також встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності, виданим 24.07.2001 року Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку м. Івано-Франківська, дублікат якого виданий 17.09.2015 року, вищевказана квартира належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. При цьому, підпунктом 4.1 пункту 4 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачено, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. Проте, до примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса, долучена заява співвласника квартири ОСОБА_3 про відмову від переважного права купівлі 1/2 частки згаданої квартири, як це передбачено підпунктом 5.2 пункту 5 глави 1 розділу II Порядку для спільної часткової власності. Також нотаріус заперечує проти твердження ОСОБА_2 щодо звернення до нього за отриманням копії вищевказаного договору купівлі-продажу. За повідомленням Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, у зв`язку з виявленим під час розгляду скарги в роботі нотаріуса порушенням, цим управлінням юстиції буде тимчасово зупинена діяльність нотаріуса з метою проходження нотаріусом підвищення кваліфікації (т. 1 а.с. 95-96).

Відповідно до Довідки про результати проведеної позапланової перевірки організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д., дотримання ним порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства в межах предмету звернення ОСОБА_2 від 05.03.2018 року (надалі Довідка), 07.03.2018 року на адресу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області надійшло звернення ОСОБА_2 від 05.03.2018 та 21.03.2018 аналогічне звернення надійшло з Міністерства юстиції України, щодо неправомірного посвідчення 30.11.2015 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. за реєстровим № 3963 договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_5 . Комісією проведено позапланову перевірку організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Павлінського В.Д., дотримання ним порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства в межах предмету звернення ОСОБА_2 .

За результатами позапланової перевірки встановлено, що при посвідченні договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири, у відповідності до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом встановлено осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Реквізити документів, за якими встановлено осіб громадян, записані нотаріусом у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій на 2015 рік за реєстровим № 3963, де графі 7 проставлені підписи осіб. Особу ОСОБА_2 встановлено за паспортом громадянина України НОМЕР_3 , виданим 31.07.2015 року Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області. Особу ОСОБА_1 встановлено за паспортом громадянина України НОМЕР_4 , виданим 14.10.1997 року Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області. На підтвердження наявності номера (коду) нотаріусу подано відповідні довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , фотокопії яких долучено нотаріусом до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса. На підтвердження права власності на предмет договору нотаріусу подано Дублікат свідоцтва про право власності, виданого 24.07.2001 року Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку м. Івано-Франківська, згідно з розпорядженням міського голови від 24.01.2001 року № 27-р. Дублікат виданий Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку м. Івано-Франківська, згідно з розпорядженням міського голови від 17.09.2015 року № 383-р. Право власності зареєстровано в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , в 1/2 частці та ОСОБА_3 , в 1/2 частці, що підтверджується витягом № 48159697 з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданим ОСОБА_9 державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 23.11.2015 року.

Комісією зазначено про наявність порушень при укладенні спірного договору купівлі-продажу частки квартири, зокрема:

- нотаріус Павлінський В.Д., в порушення вимог частини 3 статті 47 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, не надав належної правової оцінки документам, а саме для вчинення нотаріальної дії прийняв документи, які не відповідають вимогам законодавства, так як згідно вищевказаного Дублікату свідоцтва про право власності, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - в рівних долях, а державний реєстратор прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Цалин Ю.В. право власності на цю ж квартиру зареєстрував в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , в 1/2 частці та ОСОБА_3 , в 1/2 частці, як спільну часткову власність;

- на виконання вимог глави пункту 1.18 глави 2 розділу II Порядку, у справах нотаріуса наявний звіт про незалежну оцінку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_10 , де замовником вказана ОСОБА_2 , однак її підпис, як замовника, відсутній, а також відсутній документ, що підтверджує перевірку звіту про оцінку нерухомого майна, що не дає можливості встановити факт перевірки звіту.

Згідно висновків комісії приватним нотаріусом Павлінським В.Д. не дотримано вимог статті 47 Закону України «Про нотаріат», п. 1 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року та п. 6.1 розділу VI Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22.12.2010 року, при посвідченні договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири за р.№ 3963 від 30.11.2015 року, тому у відповідності до п. З частини 1 статті 29 Закону України «Про нотаріат», комісія вважає за необхідне зупинити приватну нотаріальну діяльність приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінському Віталію Даниловичу. В період зупинення діяльності підвищити кваліфікацію в Інституті права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України у м. Києві (т. 1 а.с. 128-133).

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Колегія суддів зазначає, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру проводилася 19.11.2015 державним реєстратором на підставі дубліката Свідоцтва про право власності, виданого Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 24.07.2001 згідно розпорядження міського голови № 27-р від 24.01.2001, за яким право власності на спірну квартиру виникло внаслідок приватизації з моменту прийняття відповідного рішення місцевою радою та така квартира передана в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Зазначене дає підстави для висновку, що спірна квартира на момент реєстрації права власності на спірну квартиру (19.11.2015) належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Невідповідність документів для вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення спірного договору також було встановлено комісією за результатами проведеної позапланової перевірки організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якого укладеного правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину.

Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі - Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Стаття 370 ЦК України передбачає, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, провадження № 61-43510сво18, вказав, що відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності. В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст. 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому.

Суд першої інстанції встановивши, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу порушено вимоги законодавства, які є суттєвими, та укладений договір купівлі-продажу по суті стосується 1/2 частки квартири, яка не виділена, не існує окремо в частці, квартира є спільною сумісною власністю, дійшов вірного висновку про неможливість відчуження частки такої квартири через фактичну відсутність такої частки та про укладення оспорюваного договору з порушенням вимог ст. 203 ЦК України за відсутності волевиявлення власника співвласника квартири, спрямованого на вчинення правочину по відчуженню належного їй нерухомого майна, що відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводи апелянта про те, що правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту, а помилка у витягу не має істотного значення та умовами договору сторони підтвердили, що такий правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні, не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 . Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у співвласника, який вчинив правочин, були відсутні необхідні повноваження на розпорядження часткою, так як право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь відчужуваний об`єкт.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зазначила, що відсутність нотаріально посвідченої згоди одного зі співвласників на укладення договору про відчуження об`єкта спільної сумісної власності позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Посилання апелянта на не підтвердження доводів ОСОБА_2 щодо укладення договору купівлі-продажу квартири із застосуванням сили та побоїв, є неспроможними, оскільки судом першої інстанції таких обставин не встановлено.

Звертаючись з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, ОСОБА_1 вказував на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а реєстрація у його квартирі відповідачки, яка в ній не проживає, перешкоджає здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. При цьому, посилався на вимоги ст. 71, 72, ч. 2 ст. 167 ЖК Української РСР.

За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка не проживає в зазначеній квартирі більше шести місяців з неповажних причин та не зазначено причини її відсутності у спірному житлі, а зважаючи на відсутність належних умов для проживання у квартирі, причини відсутності ОСОБА_2 у спірному житлі слід визнати поважними, що виключає можливість визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Крім того, ОСОБА_2 вказує на те, що спірна квартира є її єдине житло, іншого житла у неї немає, з огляду на що на даний час вона вимушена проживати у своїх знайомих. Також, у зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири, ОСОБА_2 є співвласником квартири, що виключає можливість визнання її такою, що втратила право на користування цим житловим приміщенням.

Однак суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_3 до своєї смерті була співвласником квартири, а не наймачем у розумінні вимог ЖК Української РСР, а її дочка ОСОБА_2 згідно відповіді ОСББ «Кисілевської, 3» від 30.07.2018 в квартирі не проживає з 31.08.2017, не звернув уваги, що ОСОБА_1 у квітні 2018 року звернувся з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, з метою захисту своїх прав як власника з підстав, визначених ст. 71, 72, ч. 2 ст. 167 ЖК Української РСР .

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог з підстав втрати ОСОБА_2 , як членом сім`ї власника житла, права на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, не надав доказів наявності іншої домовленості між ОСОБА_2 і власником житла, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, з підстав, заявлених ним в позові у квітні 2018 року, не підлягають до задоволення. Тому висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні її такою, що втратила право на користування житлом згідно ст. 71, 72 ЖК України є передчасним і таким, що зроблений судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, які склалися між сторонами як співвласниками спірного житлового приміщення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, наведених у цій постанові.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин