ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 638/11826/20

провадження № 22-ц/818/3875/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Гришиної А.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року в складі судді Цвірюка Д.В.,

у с т а н о в и в :

27 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань (далі - ТУ ДБР), розташованого у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчим відповідача при імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000594.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 вересня 2019 року уповноваженою особою прокуратури внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000594 за ознаками злочинів, передбачених частиною 1 статті 364, частиною 1 статті 365, частиною 1 статті 366, частиною 1 статті 367, частиною 2 статті 382 КК України, які направлені до ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві для проведення досудового розслідування. Вказав, що 12 лютого 2020 року слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави розглянув його скаргу на бездіяльність слідчого Соломенцева Р.В. у вказаному кримінальному провадженні та встановив, що його клопотання по суті не розглянуто, процесуальне рішення не прийнято, та зобов`язав слідчого розглянути його клопотання та повідомити про результати розгляду. 05 березня 2020 року слідчий виніс постанову про відмову йому у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні, яка скасована ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2020 року.

12 травня 2020 року позивач звернувся по слідчого з клопотанням про призначення відносно нього судово-психологічної експертизи, але слідчий виніс постанову про відмову у задоволенні клопотання.

Зазначає, що слідчий навмисно продовжує бездіяльність, не проводить досудове розслідування у розумні строки, що спричиняє йому моральні страждання. Вказав, що з вини слідчого порушені його права не поновлено, порушення закону не припинено, досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином. Він є людиною похилого віку та з інвалідністю ІІ групи, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з чим йому завдані глибокі моральні страждання. З вини слідчого він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; порушено його психологічне благополуччя. Він незаконно позбавлений права на доступ до правосуддя через прийняття незаконних рішень і навмисну незаконну тривалу бездіяльність слідчого.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого при імітації розслідування кримінальної справи № 0000594 та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 239 101,00 грн, завданої тривалою бездіяльністю слідчих ТУ ДБР.

21 жовтня 2020 року ТУ ДБР подали відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що з урахуванням обсягу проведених слідчих (розшукових) дій було встановлено, що старшим слідчим другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області ОСОБА_2 дійсно неодноразово приймалися постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому скасовувались рішенням слідчих суддів. Однак слідчий будучи процесуально самостійною особою у кримінальному провадженні, уповноважений приймати процесуальні рішення у формі постанов, в тому числі і постанови про закриття кримінального провадження. Вказує, що в діях слідчого ОСОБА_2 при прийнятті процесуальних рішень у вигляді постанов про закриття кримінального провадження відсутні ознаки злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 365, частиною першою статті 366, частиною першою статті 367, частиною другою статті 382 КК України, тому питання призначення судово-психологічної експертизи було позбавлено логічного сенсу. Зазначає, що позов не містить жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про спричинення позивачу моральної шкоди. Крім того, правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані КПК України та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт звернення позивача із заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване, тим що проведення слідчих процесуальних дій в рамках кримінального провадження, реалізація дій заявника на оскарження процесуальних дій слідчого, не свідчить про незаконність дій слідства відносно ОСОБА_1 . В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, дізнавача та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Сам факт винесення ухвал слідчим суддею, згідно з якими за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 слідчого було зобов`язано розглянути клопотання, свідчать про реалізацію ним передбаченого Кримінально - процесуальним кодексом України (далі - КПК України) права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності. Сам факт зобов`язання слідчого розглянути клопотання чи скасування постанови ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) є процесуальним обов`язком позивача.

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, у якому врахувати позицію Верховного Суду за даною категорією справ, практику Європейського суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у своєму рішенні не врахував, що ОСОБА_1 у позові послався на те, що підставою для відшкодування йому моральної шкоди є систематичне прийняття слідчими ТУ ДБР рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин способами, які вочевидь для нього свідчать про ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність посадових осіб ТУ ДБР, надмірну тривалість досудового розслідування. Те, що такі дії відповідача є підставою для відшкодування моральної шкоди, доведено численними постановами Верховного Суду та практикою Європейського суду з прав людини. Проте актуальна судова практика судом першої інстанції врахована не була.

18 червня 2021 року ТУ ДБР подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000594 від 09 вересня 2019 року проводиться ТУ ДБР, розташованим у місті Полтаві.

Листом ТУ ДБР від 13 січня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що за результатами розгляду його клопотання від 03 січня 2020 року встановлено, що у кримінальному провадженні № 0000594 він має процесуальний статус заявника, КПК України не передбачає право заявника на подання слідчому або прокурору відповідних клопотань (а. с. 30).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено: зобов`язано слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03 січня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000594 від 09 вересня 2019 року у строк, передбачений статтею 220 КПК України (а. с. 24).

Постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР Соломенцева Р.В. від 05 березня 2020 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000594 від 09 вересня 2019 року, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 .

Листом ТУ ДБР від 09 березня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про виконання ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2020 року (а. с. 21).

Листом ТУ ДБР від 12 березня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про відмову у задоволенні клопотання із направленням постанови, а також повідомлено про те, що як тільки в органу досудового розслідування буде достатньо підстав, заявника буде визнано потерплим (а. с. 14).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено: скасовано постанову від 09 вересня 2019 року слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцева Р. В. про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000594 від 09 вересня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364, частиною першою статті 365, частиною першою статті 366, частиною першою статті 367, частиною другою статті 382 КК України (а. с. 11).

12 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого з клопотанням щодо призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000594 (а. с. 10).

Постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР Соломенцева Р. В. від 15 травня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 12 травня 2020 року щодо призначення судово-психологічної експертизи (а. с. 8).

З виписки медичної карти стаціонарного хворого № 1879 вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» з 08 вересня 2017 року по 20 вересня 2017 року з діагнозом: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравматична енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним і астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами по змішаному типу, ІБС: атеросклеротичний кардіосклероз, Сн І ст.; хронічний гастродуоденіт з неуточненою кислотоутворюючою функцією шлунку, стадія ремісії; стан після оперативного лікування і ПХТ Са сигмовидної кишки Т4 N0 М0 (07 лютого 2010 року); коланостома; ХБП І ст.; пієлонефрит, стадія ремісії, парапельвикальна кіста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. Згідно виписки ОСОБА_1 протипоказані психоемоційні навантаження (а. с. 31).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службової (посадової) особи органу державної влади, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю слідчого ТУ ДБР під час досудового розслідування кримінального провадження за його заявою, вважаючи процесуальні рішення слідчого незаконними з огляду на їх скасування слідчими суддями та задоволення його скарг.

Проте, зазначене не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_1 процесуальних рішень слідчого є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 червня 2019 року, справа № 461/2914/17, провадження № 61-34227св18.

Реалізація механізму оскарження постанов слідчого та скасування їх у судовому порядку у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Аналогічні правові позиції висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 638/14536/16-ц.

Позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування.

ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди внаслідок нерозгляду його клопотання та відмови у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні, причинний зв`язок між бездіяльністю посадових осіб ТУ ДБР у м. Полтаві та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що посадовими особами відповідача вчинено будь-які протиправні дії стосовно нього під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000594.

Ухвалами слідчих суддів дійсно зобов`язано слідчого розглянути клопотання ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, а також скасовано постанову слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим. Крім того, ухвалою слідчого судді скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження, проте це відбулось вже після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі.

Однак, бездіяльність слідчого неправомірною судом не визнавалась.

Сам факт скасування за скаргою позивача слідчим суддею постанови слідчого, винесеної при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні, беззаперечно не свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди та її розмір.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого ТУ ДБР і притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св19); від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19); від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 61-18842св19); від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19); від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19); від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407 св 20); від 19 лютого 2021 року у справі № 227/4484/19 (провадження № 61-4939св20); від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19 (провадження № 61-14404св20).

Доводи ОСОБА_1 про те, що тривалим проведенням досудового розслідування порушені його права, не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження відкрито 09 вересня 2019 року, а до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся у серпні 2020 року. Такий строк кримінального провадження не можна визнати надмірно тривалим, та доказів протиправної бездіяльності слідчого, яким проводились слідчі дії, протягом цього часу немає.

Матеріали справи не містять судових рішень щодо недотримання слідчим розумних строків, та якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ним службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке дотепер триває.

Надану ОСОБА_1 виписку із медичної карти, яка свідчить про його перебування у 2017 році на лікуванні, судова колегія не бере до уваги як доказ спричинення моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження відкрито значно пізніше, лише у вересні 2019 року.

Таким чином, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями слідчого, тому правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання ОСОБА_1 на висновки Верховного Суду в інших справах є необґрунтованими, оскільки у наведених ним справах та в справі, що переглядається, різні фактичні обставини.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Крім того, згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 вказаного Закону особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки ОСОБА_1 як позивач у цій справі, а також як людина з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору, у задоволенні його вимог відмовлено, то судові витрати відносяться за рахунок держави та розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - С.С. Кругової

Н.П. Пилипчук