Справа № 135/1441/20
Провадження № 2/147/205/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Згідно розпорядження голови Ладижинського міського суду Вінницької області від 24.11.2020 р., справу №135/1441/20 передано на розгляд до Тростянецького районного суду Вінницької області.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 21.11.2015 р. уклала шлюб ОСОБА_2 , який було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Ладижин Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області за актовим записом №213. Зазначила, що подружнє життя між сторонами припинено та ОСОБА_1 подано заяву про розірвання шлюбу. Однак між сторонами виник спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. За час шлюбу ними набуте таке майно: шафа купе, вартістю 4700 грн.; меблі в передпокій, вартістю 5000 грн.; телевізор «HISENSE Н 32 А», вартістю 5499 грн.; мультиварка, вартістю 1000 грн.; швейна машина, вартістю 3000 грн.; диван, вартістю 4700 грн.; духовка, вартістю 1500 грн.; кухонний гарнітур, вартістю 2700 грн.; ліжко та матрац, вартістю 6000 грн.; бойлер, вартістю 5000 грн.; шафа, вартістю 7500 грн.; меблі на кухню, вартістю 9500 грн.; витяжка, вартістю 3000 грн.; газова панель, вартістю 3000 грн.; автомобіль «Renault Sandero Step way», номерні знаки: НОМЕР_1 ,2015 року випуску, вартістю 381375 грн., а всього набуто майна на загальну суму 443 474 грн. Тому, її як дружині, належить Ѕ частини майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що в грошовому виразі становить 221737 грн. Разом з тим зазначила, оскільки автомобіль є неподільним майном, просила виділити його ОСОБА_2 , а з нього стягнути на її користь грошову компенсацію в розмірі Ѕ частини від його вартості, що становить 190687,5 грн. ОСОБА_1 просила розділити між нею та ОСОБА_2 майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виділити та визнати за нею право власності на таке майно: шафу купе, вартістю 4700 грн.; меблі в передпокій, вартістю 5000 грн.; телевізор «HISENSE Н 32 А», вартістю 5499 грн.; мультиварку, вартістю 1000 грн.; швейну машину, вартістю 3000 грн.; диван, вартістю 4700 грн.; духовку, вартістю 1500 грн.; кухонний гарнітур, вартістю 2700 грн., всього майна на суму 28099 грн. Виділити та визнати за ОСОБА_2 право власності на таке майно: ліжко та матрац, артістю 6000 грн.;бойлер, вартістю 5000 грн.; шафу, вартістю 7500 грн.; меблі на кухню, вартістю 9500 грн.; витяжку, вартістю 3000 грн.; газову панель, вартістю 3000 грн.; автомобіль «Renault Sandero Step way», номерні знаки: НОМЕР_1 ,2015 року випуску, вартістю 381375, всього на загальну суму 415 375 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 193638 грн. грошової компенсації від вартості майна, 2217 грн. судового збору, сплаченого при подачі заяви до суду та 5000 грн., витрачених на оплату правничої допомоги.

Ухвалою суду 04.12.2020 р. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення указаних в ухвалі недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення копії ухвали.

22.12.2020 р. від ОСОБА_1 надійшла заява на усунення недоліків та позовна заява у новій редакції, в якій просила визнати майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Залишити у власності ОСОБА_2 автомобіль «Renault Sandero Step way», номерні знаки: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, вартістю 381375 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь Ѕ частину грошової компенсації від вартості автомобіля, що становить 190687,50 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1906,88 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. Також, просила повернути надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 310,12 грн.

Ухвалою суду від 12.01.2021 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

01.03.2021 р. від ОСОБА_2 відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що під час шлюбу з позивачем ним було придбано автомобіль Renault Sandero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, який відповідно до норм Сімейного кодексу України є спільним майном подружжя. Оскільки позивач виявила свою згоду та бажання отримати грошову компенсацію вартості Ѕ спірного автомобіля та залишити автомобіль в його особистій власності, тому ОСОБА_2 не заперечує з приводу вирішення спору про поділ майна подружжя саме таким шляхом. Однак заперечує проти визначеної позивачем вартості спірного автомобіля, оскільки позивачем не надано жодних доказів, що вартість автомобіля становить 381375 грн. Відповідно до Звіту про оцінку легкового автомобіля Renault Sandero від 17.02.2021 р., вартість останнього визначена у розмірі 196947 грн., що становить 98473,50 грн., як Ѕ частини зазначеного автомобіля.

Просив частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини легкового автомобіля Renault Sandero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, у розмірі 98473,50 грн. та залишити даний автомобіль у власності ОСОБА_2 . Також просив вирішити питання про стягнення судових витрат у відповідності до ч.1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволений вимог. Додатково зазначив, що він поніс витрати пов`язані з розглядом справи у розмірі 1200 грн., про що подав відповідні докази.

Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Додатково зазначила, що погоджується з позицією відповідача, зазначену у позовній заяві та не заперечує проти стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у розмірі 98473,50 грн.

Відповідач у судове засідання не з`явився. У відзиві на позовну заяву зазначив, про розгляд справи без його участі.

Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 21.11.2015 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що 21.11.2015 р. складено відповідний актовий запис за №213. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 (а.с.9).

Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 був придбаний транспортний засіб марки Renault, модель - Sandero, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Власник ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.110).

В силу приписів ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірний автомобіль набутий подружжям за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання автомобіля марки Renault, модель - Sandero, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України). В разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Судом встановлено, що жодних домовленостей між сторонами щодо розподілу спільного майна не було досягнуто, тому суд виходить з положень п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на те, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні відповідача ОСОБА_2 , позивач ним не користується і дає свою згоду на отримання грошової компенсації, суд вважає, за можливе припинити право власності на 1/2 частину спірного автомобіля позивача ОСОБА_1 зі стягненням з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частину спірного автомобіля.

При цьому, суд зауважує, що в даному випадку внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми не має місця, оскільки позивач не просить присудити грошову компенсацію за автомобіль другому із подружжя, а погоджується на грошову компенсацію вартості частки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

При зверненні до суду ОСОБА_1 зазначила, що вартість спірного автомобіля становить 381375 грн., однак належних доказів на підтвердження даної суми, суду не надала.

Відповідачем, з метою визначення дійсності вартості автомобіля, що підлягає поділу, було здійснено оцінку спірного транспортного засобу для визначення його дійсної вартості на час розгляду справи.

Відповідно до Звіту про оцінку легкового автомобіля Renault, модель - Sandero, 2015 року випуску, яку було здійснено ФОП ОСОБА_5 , вартість даного майна станом на 16.02.2021 р., складає 196947,00 грн.

Суд зазначає, що наданий відповідачем по справі звіт про оцінку під час розгляду справи по суті не оспорювався, його законність та правдивість під сумнів не ставився. Крім того, позивачем ОСОБА_1 під час розгляду справи по суті жодних клопотань про призначення експертиз щодо визначення вартості автомобіля не заявлялося, власних висновків експертиз вартості транспортного засобу не подавалося.

Аналізуючи наведені норми закону, враховуючи той факт, що відповідач визнав позов частково, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу транспортний засіб підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації, а саме 1/2 частини вартості легкового автомобіля у розмірі 98473,50 грн., так як вартість спірного майна відповідно до звіту про оцінку становить 196947,00 грн., що не порушує прав та законних інтересів будь-яких осіб.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

В суді також встановлено, що спірне майно наразі перебуває у користуванні відповідача та позивач просить залишити даний автомобіль у власність ОСОБА_2 , отримавши від останнього компенсацію половини вартості майна.

У відповідності до ч.1 3 ст. 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

У пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 984,71 грн. (98473,50 грн. розмір задоволених вимог х 100/190687,50 грн. розмір заявлених позовних вимог = 51,64 % задоволених вимог; 1906,88 грн. х 51,64 /100 = 984,71 грн. розмір судового збору, що підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених вимог) та п овернути ОСОБА_1 надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 310,12 грн., відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем до суду подано договір про надання правової допомоги від 20.11.2020, акт виконаних робіт від 20.10.2020 та розрахунок витрат на правничу допомогу, згідно якої встановлено, що правозахисник ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_1 гонорар у розмірі 5000 грн. за підготовку та складання позовної заяви та збір доказів (а.с. 14-18).

Отже, для звернення до суду із позовом, відповідно до вищевказаних документів позивач скористалась послугами фахівця в галузі права, який надав правову допомогу за договором та відповідно позивач має право на відшкодщування витрат, пов`язаних з оплатою допомоги такого фахівця.

З приводу цього питання висловлювався й Конституційний Суд. Так, у п.3.2 рішення від 30.09.2009 №23-рп/2009 сказано, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами й може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин з іншими суб`єктами права.

Також КС зазначив і те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки зумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, з викладеного випливає, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій та роз`яснень із правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

Ч. 1 ст.13 ЦПК України вказує на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Позивач просить, в редакції позовних вимог від 17.12.2020 р. (а.с.66-70), стягнути з ОСОБА_2 на її користь 500 грн. витрачених на правову допомогу.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 258,20 грн., що становить 51,64 % задоволених позовних вимог. При цому судом ураховано те, що кваліфікацію чи статус особи, яка надавала дану допомогу не оспорено та не піддано сумніву.

Окрім того судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 поніс судові витрати у зв`язку з розглядом справи за надання правничої допомоги у розмірі 1200 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 25.02.2021 р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 25.02.2021 р., згідно якої адвокат Клименко І.Ф. отримала від ОСОБА_2 суму 1200 грн.

Відповідач просить вирішити питання про стягнення пронесених ним витрат, пропорційно до задоволених вимог.

Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 619,68 грн., що становить 51,64 % задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 133, 137, 141, 247, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати транспортний засіб марки Renault, модель - Sandero, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 98473 (дев`яносто вісім тисяч чотириста сімдесят три) гривні 50 копійок грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки Renault, модель - Sandero, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Транспортний засіб марки Renault, модель - Sandero, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 984 (дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 71 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 258 (двісті п`ятдесят вісім) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 619 (шістсот дев`ятнадцять) грн. 68 коп.

Зобов`язати УК у м.Ладижині повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) надмірно сплачений судовий збір у розмірі 310 (триста десять) грн. 12 грн., який сплачений на підставі квитанції №0.0..1 від 20.11.2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до або через відповідні суди, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 14.04.2021 р.

Суддя О.А. Натальчук