1Справа № 335/9748/21 2/335/3070/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Апаллонова Ю.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Спірідонова Марина Ашурівна про визнання заповіту недійсним,

УСТАНОВИВ:

До Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Спірідонова Марина Ашурівна про визнання заповіту недійсним.

Вирішуючи питання про відкриття провадження за вказаним позовом приходжу до такого висновку.

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Відповідно до п.п.6 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Згідно з пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (ч. 4ст. 263 ЦПК України).Так, Верховний Суд в постанові від 10.10.2019 у справі № 61-14226св19 вказав на те, що у разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватись правила виключної підсудності.

Відтак, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Крім того, у своїй постанові від 16.02.2021 (справа 911/2390/18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майном», а тому правило вищевказаних норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним заповіту від імені померлого ОСОБА_5 на користь відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що його права як спадкоємця за законом порушені, оскільки заповіт викликає в нього сумніви.

Вказував, що під час посвідчення заповіту ОСОБА_5 помилився щодо природи правочину, оскільки фактично хотів укласти договір довічного утримання, а насправді склав заповіт, укладення заповіту не відповідає його волевиявленню.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належну ОСОБА_5 на праві власності Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 . До позовної заяви позивачем було надано копії правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1 та технічний паспорт на вказаний будинок, відповідно до якого відповідно до якого будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами у даній справі виник саме з приводу визнання недійсним заповіту, яким ОСОБА_5 заповідав все своє майно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Тобто заповіт стосується, в тому числі і нерухомого майна, а тому підсудність даної справи визначається за правилом виключної підсудності.

З урахуванням наведеного та місця розташування спадкового нерухомого майна, зокрема будинку АДРЕСА_1 , та тих обставин, що на спори, що виникають з приводу вказаного майна, розповсюджується правило виключної підсудності, суддя дійшов висновку про направлення даної справи на розгляд до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя за місцезнаходженням майна.

Отже, виходячи з вищевикладеного на вказані правовідносини положення ч.1 ст.27 ЦПК України не поширюються.

Право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З огляду на вищевикладене, та ураховуючи предмет спору щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого у Шевченківському районі м. Запоріжжя, - є визначальною ознакою виключної підсудності розгляду справи за місцем знаходження такого майна, тому дана справа не підсудна Орджонікідзевському районному суду м.Запоріжжя, а тому підлягає передачі до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя до територіальної юрисдикції якого у порядку ч. 1 ст. 30 ЦПК України належить розгляд вищезазначеної позовної заяви.

Спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. (ст. 32 Цивільного процесуального кодексу України)

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 30, 31, 32, 187, 258-261, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Спірідонова Марина Ашурівна про визнання заповіту недійсним- передати до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, за підсудністю.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена 14.09.2021 року.

Суддя Ю.В. Апаллонова