Є.у.н.с.512/183/16-ц
Провадження №2/512/10/21
"23" березня 2021 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Савранський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Бростовської Н.О.,

секретаря Сивак Т.С.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Саврань, Подільського району, Одеської області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

30.03.2016р. позивачка звернулася до суду з позовом до Осичківської сільської ради, третя особа ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати незаконним рішення Осичківської сільської ради від 08.05.2013р. №254-УI про відмову їй в наданні дозволу на виготовлення проектно-технічної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,32га за адресою АДРЕСА_1 , зобов`язати Осичківську сільську раду надати їй дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,32га, відвести їй цю земельну ділянку та видати на неї державний акт на право приватної власності. Свої позовні вимоги позивачка неодноразово змінювала (а.с.41,84), останній раз у серпні 2018 року та просила суд визнати недійсним рішення Осичківської сільської ради від 08.05.2013р. №254-УI про відмову їй у передачі у власність земельної ділянки для ведення селянського господарства розміром 0,32га, яку було виділено колгоспом її нині покійному чоловікові у 1983 році, та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №637845, кадастровий номер :02:002:0166, загальною площею 0,467га, виданий на ім`я ОСОБА_2 (а.с.148-150).

Вимоги позивачки обґрунтовані тим, що земельна ділянка площею 0,28га, яка розташована по АДРЕСА_1 , з 1983 року перебувала у користуванні її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Вказану земельну ділянку вони використовували для потреб родини. У 1994 році вона з чоловіком розірвала шлюб, але по день його смерті вони проживали однією сімєю. Після смерті чоловіка вона продовжувала користуватися цією земельною ділянкою, про передачу якої у власність 15.06.2009р. звернулася до Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області, в чому їй було відмовлено на тій підставі, що рішенням сільської ради від 17.03.2009р. №197/1-У вказану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 (а.с.141).

У березні 2010 року позивачка звернулася до Савранського районного суду Одеської області з позовом про скасування рішення Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області від 17.03.2009р. №197/1-У, у задоволення якого їй було відмовлено та постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2012р. рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято по справі нове рішення, яким визнано неправомірним та скасовано рішення сесії Осичківської сільської ради №197/1-У від 17.03.2009р. та зобов`язано Осичківську сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.06.2009р. щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації для безкоштовної передачі у власність земельної ділянки (а.с.7-9).

Позивачка повторно звернулася до Осичківської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проектно-технічної документації для безкоштовної передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,32га за адресою АДРЕСА_1 , однак рішенням ради від 08.05.2013р. №254-УI їй було відмовлено у зв`язку з тим, що на вказану земельну ділянку було виготовлено державний акт на ім`я ОСОБА_2 (а.с.13, 14).

Таке рішення Осичківської сільської ради позивачка вважає незаконним, оскільки раніше на підставі рішення цієї ж ради від 26.01.1995р. №3/23 (а.с.75) ОСОБА_2 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , площею 0,250га, кадастровий номер :02:002:0165, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.30) та площею 0,467га, кадастровий номер :02:002:0166, для ведення особистого селянського господарства (а.с.29), а тому не мав права на безоплатну приватизацію інших земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

14.04.2016р. від ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення проти позову, в якому він зазначив, що на час його звернення до сільської ради про виділення земельної ділянки заяви позивачки від 15.06.2009р. ще не було, оскільки рішення про надання йому земельної ділянки було прийнято 17.03.2009р., а тому її твердження про те, що земельна ділянка була спірною не відповідає дійсності. ОСОБА_2 зазначає, що земельна ділянка площею 0,32га, про яку йдеться у позовній заяві, входить до земельної ділянки, на яку ним виготовлено державний акт на право власності площею 0,467га та має єдиний з нею кадастровий номер (а.с.26, 27-30).

В судових засіданнях позивачка уточнені позовні вимоги, викладені у заяві про уточнення до позовних вимог від 12.06.2018р., підтримувала, просила їх задовольнити; в судове засідання, що призначене на 23.03.2021р., позивачка не з`явилася, подала до суду заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримала, а справу просила розглянути за її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, неодноразово подавав до суду письмові заяви, в яких позов не визнавав в повному обсязі, справу просив розглянути за його відсутності (а.с.130, 135, 157, 158, 164, 166).

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явився, подав до суду письмове заперечення проти позову (а.с.26, 27-30).

Враховуючи карантинні обмеження з епідемії COVID-19, суд розглядає справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частинами 1 та 2 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом «в» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч.1 ст.122 ЗК України).

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається, зокрема, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу; забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями ч.7 даної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вказані підстави, відповідно до цієї норми є вичерпними.

Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Судом встановлено, що єдиною підставою для відмови відповідачем в наданні дозволу на виготовлення проектно-технічної документації щодо безоплатної передачі позивачці у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,32га слугував той факт, що на дану земельну ділянку було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 ..

В матеріалах справи містяться копії двох державних актів на право власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_2 , які були зареєстровані 22.12.2009р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, на підставі рішення Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області від 26.01.1995р. №3/23, а саме: на земельну ділянку площею 0,250га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0165 (а.с.30), та на земельну ділянку площею 0,467га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0166 (а.с.29).

На підставі рішення Осичківської сільської ради від 17.03.2009р. №197/1-У ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,32га для ведення особистого селянського господарства (а.с.12). При цьому, у рішенні не зазначено ані адреси цієї земельної ділянки, ані її кадастрового номеру.

Вказане рішення сільської ради було визнано неправомірним та скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2012р. з тієї підстави, що ОСОБА_2 вже використав своє право на приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення Осичківської сільської ради від 26.01.1995р. №3/23, а тому він не має права на безоплатну приватизацію другої земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.7-9). У рішенні суду апеляційної інстанції йдеться про земельну ділянку площею 0,467га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0166, а тому доводи ОСОБА_2 , викладені ним у запереченні проти позову, про те, що земельна ділянка площею 0,32га, про яку йдеться у позовній заяві, входить до земельної ділянки, на яку виготовлено державний акт на право власності площею 0,467га та має єдиний з нею кадастровий номер, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.

Рішенням Осичківської сільської ради від 08.05.2013р. №254-УI, яке оскаржує позивачка, їй було відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації для безкоштовної передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,32га у зв`язку з тим, що на вказану земельну ділянку було виготовлено державний акт на ім`я ОСОБА_2 (а.с.14). У цьому рішенні сільської ради також не зазначено ані точної адреси цієї земельної ділянки, ані її кадастрового номеру.

В матеріалах справи міститься копія архівного витягу з рішення Осичківської сільської ради народних депутатів Савранського району Одеської області від 26.01.1995р., згідно з яким ОСОБА_2 приватизовано земельну ділянку площею 0,30га (для обслуговування жилого будинку 0,07га) без зазначення адреси земельної ділянки (а.с.27).

Разом з цим, в матеріалах справи відсутній акт про право власності на земельну ділянку площею 0,32га, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на який посилається сільська рада у своєму рішенні від 08.05.2013р. №254-УI.

Позивачка надала суду копію рішення Савранського районного суду Одеської області від 07.04.2009р., яким житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , визнано таким, що належить на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким вона проживала у цьому будинку до дня його смерті. Вказаним рішенням суду за позивачкою визнано право власності на 1/2 частину зазначеного будинку (а.с.178-179).

Також, позивачка надала копію рішення Савранського районного суду Одеської області від 28.01.2010р., яким встановлено, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , більше п`яти років до часу відкриття спадщини (а.с.151-152). У вказаному рішенні йдеться про будинок, розташований в АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що має право на спадщину, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю (ст.1264 ЦК України), та надала копію архівного витягу з рішення Осичківської сільської ради народних депутатів Савранського району Одеської області від 11.03.1994р., згідно з яким ОСОБА_3 приватизовано земельну ділянку площею 0,28га (для обслуговування житлового будинку 0,11га), без зазначення адреси вказаної земельної ділянки (а.с.154).

Суд не приймає до уваги посилання позивачки на вищезазначені судові рішення, оскільки у них йдеться про майно, яке знаходиться по АДРЕСА_2 , у той час, як у державних актах на право власності на земельні ділянки, виданих на ім`я ОСОБА_2 , адресою розташування земельних ділянок є АДРЕСА_3 .

ЗК України передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 ЗК України.

Як зазначалося вище, єдиною підставою для відмови відповідачем в наданні дозволу на виготовлення проектно-технічної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,32га слугував той факт, що на дану земельну ділянку було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 ..

Вказана підстава для відмови позивачці у наданні дозволу на виготовлення проектно-технічної документації для безкоштовної передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не передбачена ч.7 ст.118 ЗК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним та скасування рішення Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області від 08.05.2013р. №254-УI про відмову їй у наданні дозволу на виготовлення проектно-технічної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,32га.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55).

Згідно з ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст.155 ЗК України).

Відповідно до глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано й недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод.

Позивачкою не доведено, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №637845 від 22.12.2009р. площею 0,467га, кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0166, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , для ведення особистого селянського господарства, виданий ОСОБА_2 у супереч закону на час його видачі. Спірний державний акт виданий органом, який мав на це законні повноваження. Вказаний державний акт видано на підставі рішення Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області від 26.01.1995р. №3/23, яке позивачем не оспорене.

За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання недійсним вказаного державного акта не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.116, 118, 121, 122 ЗК України, ст.ст.12, 76-81, 89, ч.3 ст.258, ст.ст.259, 263-265 суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати рішення Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області від 08.05.2013р. №254-УI про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення проектно-технічної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,32га.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду через Савранський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення (ч.1 ст.354, п.п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України).

СУДДЯ (підпис)

Суддя Савранського районного

суду Одеської області Бростовська Н.О.