Справа№ 953/4001/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
"11" серпня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Єфіменко Н.В.,
за участі секретаря - Васалатій К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовною заявою Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, -
10 березня 2020р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій позивач просив визнати недійсними договір купівлі-продажу від 14.07.2010, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 р.№2288, а також договір купівлі-продажу від 17.09.2010, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 р.№3277, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.
Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлений належним чином. Подав заяву, в якій позов підтримав, просив задовольнити, справу розглянути за своєї відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, до підготовчих судових засідань не з`явились, причини неявки не сповістили, клопотань про відкладення судового розгляду від них не надійшло.
Зважаючи на повторну неявку відповідачів до судового засідання, відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного:
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Судом встановлено, що 11.12.2003 згідно договору оренди земельної ділянки, укладеного між Харківською міською радою та АТ «Концерн «АВЕК та Ко», товариству в оренду надана земельна ділянка за адресою: м. Харків, просп. 50-річчя ВЛКСМ, загальною площею 0,9551 га строком до 24.09.2008 (т. 1 а.с. 27-32).
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2008 рішенням господарського суду Харківської області у справі №27/171-08 зобов`язано АТ «Концерн «Авек і Ко» знести самовільно збудовані будівлі, розташовані на земельній ділянці площею 0,9551 га за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.110-112).
14.07.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. р.№2288, за яким на користь ОСОБА_2 відчужені нежитлові будівлі, належні ОСОБА_1 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.04.2009 (т.1 а.с. 56-64).
17.09.2010 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним ноаріусом ХМНО ОСОБА_6 , ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 нежитлову будівлю літера «А-1» загальною площею 16,9 м2 за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 65-66).
18.04.2012 рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі №2018/5082/2012 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. про визнання недійсними договору купівліпродажу відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання її добросовісним набувачем задоволений; договір купівлі-продажу від 14.07.2010, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на нежитлові будівлі по АДРЕСА_2 визнаний дійсним, а ОСОБА_2 визнана добросовісним набувачем нежитлових будівель, придбаних за договором купівлі-продажу від 14.07.2009, р. № 2288 (т.2 а.с. 113-116).
30.05.2012 рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.04.2009 скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво нежитлових приміщень відмовлено, з огляду на те, що за наявних у справі технічних паспортів та довідок БТІ - спірне майно є торговими павільйонами, самочинно збудованими на території Торгівельного Центру біля ст. метро «Академіка Барабашова» та вони не мають встановленої органом місцевої влади відповідної поштової адреси; позивач не є самочинним забудовником спірних будівель, вказане майно за своїми архітектурно-будівельними ознаками в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України є нерухомим майном, а земельна ділянка під спірними об`єктами самочинного будівництва на день ухвалення рішення по справі не перебуває у позивача у користуванні згідно положень земельного законодавства та вимог ч. 3 ст. 376 ЦК України (т.2 а.с.130-136).
14.08.2012 рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.04.2012 змінене; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Малахова Г.І. про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання її добросовісним набувачем - відмовлено. В частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПН ХМНО Малахова Г.І. про визнання недійсними договору купівлі-продажу рішення в апеляційному порядку не переглядалось. До таких висновків апеляційний суд прийшов з огляду на те, що за змістом договору купівлі-продажу від 14.07.2010 перелічене в ньому майно належить продавцю ОСОБА_1 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.04.2009, яке скасоване апеляційним судом Харківської області 30.05.2012, оскільки спірні нежитлові будівлі є власністю ПАТ «Концерн АВЕК та Ко» (т.1 а.с. 89-92).
09.10.2019 рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №775 вирішене питання про створення комісії з інвентаризації будівель, споруд та земельних ділянок на території будівництва магістралі загальноміського значення в районі вулиць: Академіка Павлова, Шацької, Пантелеймонівської, Мойсеївської та метромосту у м. Харкові (т.1 а.с. 16-18).
16.10.2019 рішенням Харківської міської ради №1804/19 здійснення будівництва магістралі загальноміського значення від вул. Академіка Павлова до вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові доручене Департаменту будівництва та шляхового господарства міської ради (т.1 а.с. 19-20).
10.12.2019 наказом Департаменту містобудування та архітектури ХМР №317м затверджені містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва магістралі загальноміського значення на ділянці від АДРЕСА_2 до метромосту у м.Харкові, зокрема до початку будівництва, при наявності об`єктів нерухомого майна, які знаходяться в межах ділянки для проектування та будівництва, вирішити питання з їх власниками відповідно до законодавства та будівельних норм (т.1 а.с. 25-26).
13.02.2020 актом обстеження земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,9551 га встановлено, що з 31.03.2017 вказана земельна ділянка використовується без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України (т.1 а.с. 35-43).
При цьому, станом на 17.02.2020 всі нежитлові будівлі по АДРЕСА_2 , зазначені у договорі купівлі-продажу від 14.07.2010, належать ОСОБА_2 , окрім нежитлової будівлі, літ. «А-1», загальною площею 16,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , яка перебуває у приватній власності ОСОБА_3 , згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2020 (т. 1 а.с. 94-149).
Згідно ст. 4 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997р. (далі: ЗУ №280/97-ВР), одним із основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.
Згідно ст. 181 ЗУ №280/97-ВР, орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Відповідно ч. 5 ст. 16 ЗУ №280/97-ВР від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Положеннями ст. 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння ділянкою в відшкодування шкоди.
За ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є неправомірними.
Відповідно ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного використання ними. Приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняти земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Нормами ст. 375 ЦК України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
За змістом ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України одна зі сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.
Аналіз змісту ч.3 ст. 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що правомірне розміщення на земельній ділянці одного власника об`єкта рухомого майна (зокрема, малої архітектурної форми) іншого власника, наприклад, на умовах оренди, не обмежує прав власника після того, як строк користування землею власника рухомого майна закінчиться (зокрема, після закінчення строку договору оренди). Натомість знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Зважаючи на рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.05.2021, право власності на об`єкти нерухомості, що є предметами спірних договорів купівлі-продажу, у відповідача ОСОБА_1 не виникало. Відповідно, таке неіснуюче право щодо об`єктів нерухомості не породжувало й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам.
Аналогічна позиція щодо недійсності правочинів з відчуження самочинно збудованого майна викладена також у постанові Верховного суду від 07.11.2018
у справі № 654/4618/14-ц. Так, Верховний суд наголосив на тому, що не можуть бути прийняті до уваги й доводи касаційної скарги про те, що на момент укладення договорів купівлі-продажу продавець був законним власником на підставі судового рішення, оскільки частиною другою ст. 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а зазначені судові рішення, за якими він був визнаний власником цього будівництва були скасовані, а, отже, зі скасуванням судових рішень, втрачаються усі правові наслідки, пов`язані із незаконним рішенням з часу їх ухвалення. Також суд зазначив, що у зв`язку з цим самочинне будівництво
не є об`єктом цивільного права і відповідно не може бути предметом цивільно-правового договору, тобто, договір, предметом якого є об`єкт самочинного будівництва, суперечить закону.
Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі повної, всебічної оцінки доказів суд вважаєпозовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позовної заяви позивачем сплачений судовий збір у сумі 2102 грн., який, зважаючи на задоволення позову у повному обсязі, підлягає стягненню з відповідачів та користь позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 16, 203, 215, 216, 377, 391 ЦК України, суд, -
Позовну заяву Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі продажу від 14.07.2010, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований за №2288, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.09.2010, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований за №3277, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідачі:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ;
ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .
Повний текст рішення складений 11.08.2021.
Суддя -