ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 953/12639/20

провадження № 22-ц/818/4011/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа П`ята Харківська державна міська нотаріальна контора,

представник Гончаров Дмитро Юрійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 21 квітня 2021 року в складі судді Садовського К.С.,

у с т а н о в и в :

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою до п`ятої Харківської державної міської нотаріальної контори про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було складено актовий запис № 10816 та видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 . Після смерті чоловіка залишилась спадщина на належну йому Ѕ частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0530 га, розташовану на території Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області, у Садівничому товаристві «Подорожник», кадастровий номер: 0:02:004:0067. Дана земельна ділянка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 матері її чоловіка. Після її смерті спадщину, фактично прийняв її чоловік, однак за життя не встиг оформити свої права на спадкове майно. В свою чергу, ОСОБА_1 спадщину прийняла, оскільки перебувала разом зі спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі.

01 липня 2020 року вона звернулась до п`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , однак нотаріус повідомила про те, що згідно витягу з Державного акту на право приватної власності на землю серія ХР -12-00-005735, виданого Борівською сільською радою народних депутатів18 лютого 1995 року на підставі рішення Борівської сільської ради народних депутатів від 14 жовтня 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92, зазначено, що земельна ділянка передана у приватну власність « ОСОБА_5 ». Водночас з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ -018 від 02 липня 2018 року право власності на вищезгадану земельну ділянку зареєстровано за « ОСОБА_4 », що співпадає з актовим записом про її смерть, зробленим 06 вересня 1999 року, актовий запис № 7452. У зв`язку з цим неможливо ідентифікувати особу, за якою зареєстровано право власності на земельну ділянку.

Посилаючись на те, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа має для неї юридичне значення, оскільки наявність розбіжності в «по батькові» ОСОБА_6 позбавляє її можливості прийняти спадщину, просила встановити факт належності « ОСОБА_4 », яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , Державного акту на землю Серія ХР-12-00-005735 від 18 лютого 1995 року, кадастровий номер: :02:004:0067, що знаходиться за адресою: Харківська область, Зміївський район, Борівська сільська рада, Садівниче товариство «Подорожник», виданого Борівською сільською Радою народних депутатів 18 лютого 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що існує спір про право, тому заява підлягає залишенню без розгляду з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

05 травня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність спору про право не є обґрунтованим.

ОСОБА_1 , заінтересовані особи: П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора, ГУ Держгеокадастру у Харківській області ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61 24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 18230св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 6114667св20).

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частини перша, третя статті 1277 ЦК України).

Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Метою звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема з метою наступного вирішення питання щодо права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті останнього.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки подана заява свідчить про те, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.

Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не змогла впевнено сказати як правильно «побатькові» її родички та в якому саме документі допущена помилка. Також пояснила суду, що окрім свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , інших документів з її прізвищем, ім`ям та по батькові українською мовою у неї не має. У той же час, у своїх письмових поясненнях представник ГУ Держгеокадастру у Харківській області заперечує наявність помилок у Державному акті на землю Серія ХР-12-00-005735 від 18 лютого 1995 року, що виданий на ім`я ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, встановивши, що пред`явлені ОСОБА_1 вимоги підлягають вирішенню в позовному провадженні, суд першої інстанції зробив правильний висновок про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текс постанови складено 09 вересня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський