Справа № 466/3188/20 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/3620/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:40
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П., суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Симця В.І.;

адвоката Міла-Полякова Д.П. - представника позивачки ОСОБА_1 ;

адвоката Панченко О.О. - представника АТ «ПУМБ»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міла-Полякова Дениса Педровича , представника ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року Міла-Поляков Денис Педрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (в подальшому - АТ «ПУМБ», «Банк»), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання протиправним рішення про звернення стягнення на майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка ОСОБА_1 та її троє дітей (двоє з яких неповнолітні) проживають разом однією сім`єю та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 (в подальшому - «спірна квартира»), яка була придбана за рахунок кредиту у валюті, наданого Банком по договору кредиту № 5346171, який було укладено між позивачкою та Банком 13.04.2007 року і за яким позивачці було надано споживчий кредит в сумі 37 000 доларів США на придбання спірної квартири строком на 20 років.

13.04.2007 року також було укладено договір іпотеки № 5346179 за яким в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за згаданим договором кредиту спірну квартиру було передано в іпотеку. Пункт 4.7 договору іпотеки містив застереження щодо можливості задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього у встановленому законом і договором порядку.

Зокрема, пунктом 4.4 договору іпотеки встановлено, що у разі порушення умов кредитного договору Іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушення, у якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання в строк не більше тридцять днів і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та /або чинного законодавства.

А пунктом 4.5 договору іпотеки встановлено, що після прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки.

У 2010 році у зв`язку із порушенням позичальником (позивачкою) зобов`язань за кредитним договором Банк обрав спосіб захисту своїх прав шляхом дострокового стягнення всієї суми заборгованості за Договором кредиту та з відповідним позовом звернувся до Сихівського районного суду м.Львова (цивільна справа №2/810/10 ), який своїм рішенням стягнув з позичальниці ОСОБА_1 та її чоловіка 310 554 грн. 46 коп.

Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Банком спірну квартиру (як предмет іпотеки) у свою власність було прийнято ще 03.03.2016 року: на твердження позивачки - без жодного її про те повідомлення.

20.06.2019 року державним реєстратором Бойко Христиною Романівною, працівником Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу», внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №32076744 про право власності Банку на спірну квартиру.

З огляду на викладене та посилаючись на Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності до виникнення спірних відносин в даній справі, представник позивача просив визнати протиправним рішення Банку про звернення стягнення на спірну квартиру, як предмет іпотеки; скасувати рішення державного реєстратора Бойко Христини Романівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47436926, від 20.06.2019 року стосовно спірної квартири, як об`єкту нерухомого майна, а також скасувати запис № 32076744 від 20.06.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за Банком (том 1, а.с._1-10).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (том 1, а.с. 230-237).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, яку суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення, не підлягає до застосування у даній справі, оскільки відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.05.2020 року у справі № 644/3116/18, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який набрав чинності 07.06.2014 року) введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, а відтак квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі Закону України «Про іпотеку», в тому числі - і шляхом реєстрації права власності на цю квартиру за Банком.

Стверджує, що представником відповідача (Банку) не було надано суду «жодних доказів наявності житла в чоловіка позивачки чи проживання за іншою адресою», «а лише було виказано таке припущення з огляду на відомості в анкеті позичальника, що складались у 2007 році».

Вважає, що суд безпідставно та помилково визначив правовий статус чоловіка позивачки як майнового поручителя.

Вважає, що обвинувачення позивачки ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України при укладенні з Банком Договору кредиту не може прийматися до уваги, «оскільки відповідачем жодних правових наслідків до укладених договорів з позивачкою з огляду на постанову Галицького районного суду м. Львова від 10.08.2009 у справі № 1-255/2009 року не застосовувалось, вказаний кредитний договір продовжував виконуватись сторонами і після 2009 р., а оскаржувані в даній справі рішення та дії відповідача вчинялись ним виходячи з того, що договір кредиту … від 13.04.2007 р. та договір іпотеки … від 13.04.2007 р. укладені належним чином» (том 1, а.с. 242-249).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача (Банку), перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).

А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність, а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

В задоволенні позовних вимог може бути відмовлено, як з однієї, так і з декількох підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог стало те, що постановою Галицького районного суду міста Львова від 10 серпня 2009 року у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України, згадану обвинувачену було звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 3 статті 358 КК України на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року, у зв`язку з чим провадження у цій кримінальній справі закрито.

Вищезгадану кримінальну справу було порушено за фактом використання позивачкою ОСОБА_1 для отримання у ЗАТ «ПУМБ» (у відповідача) кредиту для придбання спірної квартири у розмірі 37 000 доларів США підробленої довідки про її заробітну плату - в якості підтвердження її фінансового стану для належного виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором (а.с. 172-177).

Як стверджується матеріалами справи, подальший розвиток подій (після отримання ОСОБА_1 кредиту) підтвердив її, як позичальниці, фінансову неспроможність виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що і стало для Банку правовою підставою для звернення стягнення на спірну квартиру, як на предмет іпотеки, - з метою погашення заборгованості позивачки перед Банком.

На переконання колегії суддів, вищенаведені умисні кримінально карані дії позивачки (отримання кредиту з використанням підроблених документів) суд першої інстанції вірно оцінив як недобросовісні, спрямовані на порушення прав Банку на повернення виплачених ним ОСОБА_1 кредитних коштів, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, а відтак - для застосування до спірних правовідносин наслідків, передбаченихчастиною 3 статті 16 ЦК України.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги стосовно того, що обвинувачення позивачки ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України при укладенні з Банком Договору кредиту не може прийматися до уваги, «оскільки відповідачем жодних правових наслідків до укладених договорів з позивачкою з огляду на постанову Галицького районного суду м. Львова від 10.08.2009 у справі № 1-255/2009 року не застосовувалось, вказаний кредитний договір продовжував виконуватись сторонами і після 2009 р.», не можуть прийматися до уваги, оскільки дії позивачки з метою отримання кредиту з використанням підроблених документів про її фінансовий стан і призвели до таких негативних наслідків для Банку (відповідача), як неповернення позивачкою протягом тривалого часу (більше 10-ти років) кредитних коштів та процентів за користування цими коштами.

Так само, як не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 644/3116/18, оскільки у цій постанові не наведено обставин, які б свідчили про зловживання правом сторонами (стороною) спірних правовідносин - у розумінні вже згаданих положень статей 13 та 16 ЦК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міла-Полякова Дениса Педровича , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 жовтня 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 01 вересня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.