Справа № 522/3549/21
Провадження № 2/522/5763/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючої судді Ковтун Ю.І.,

за участі секретаря Лахматової С.В.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тарановського Д.С.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Продана М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про скасування записів про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), яка подана адвокатом Тарановським Дмитром Сергійовичем (адреса для листування: 65014, м.Одеса, вул. Єврейська, 5), до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) про скасування записів про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу, в якій позивач просить суд:

- скасувати запис про право власності № 36847976 за ОСОБА_3 на квартиру, загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.07.2020 року зареєстрований в реєстрі за № 322 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру, загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;

- скасувати запис про право власності № 37245056 за ОСОБА_2 на квартиру, загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сім`я ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_5 . Без належних правових підстав на підставі підробленого рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18.07.2014 по справі № 1522/4734/14-ц, право власності на вказану квартиру було визнано за ОСОБА_3 , який у подальшому за договором купівлі-продажу від 09.07.2020 продав спірну квартиру ОСОБА_2 . Однак відповідач не приватизовував зазначену квартиру, у зв`язку з чим не має права розпорядження на відміну від ОСОБА_1 , яку обмежили у праві на безоплатну приватизацію. Зазначає, що на теперішній час у ОСОБА_1 порушене право, інтерес, який виражений в реалізації права власності на спірну квартиру.

Ухвалою суду від 04 березня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено вказану справу до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 73 - 74).

01.04.2021 на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Продана М.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує, що позивачкою не надано доказів її реєстрації або постійного проживання за спірною адресою, а також не підтверджено порушення її права в реалізації права власності на квартиру. Договір купівлі-продажу було укладено з додержанням усіх вимог законодавства України та ОСОБА_1 є неналежним позивачем. Вказує, що позивачка не є суб`єктом права, її право відповідачами не порушено (а.с. 88 91).

15.04.2021 представником позивачки адвокатом Тарановським Д.С. була надано відповідь на відзив, в якому зазначив, що сім`я ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується рішенням Виконавчого комітету від 07.09.1990 № 410, однак на сьогоднішній день ОСОБА_1 не може реалізувати своє право власності на вказану квартиру. Відповідачами не надано суду належні та допустимі докази того, що майно, яке є предметом спору не було набуто на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18.07.2014 по справі № 1522/4734/14-ц, яке було підроблено (а.с. 99-101).

Ухвалою суду від 17 травня 2021 року було закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.121).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Тарановський Д.С. позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Продан М.О. в судовому засіданні позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 20 від 21.01.1983 (пункт 10) відкрито особовий рахунок на зайняту житлову площу на ім`я ОСОБА_4 на житлову площу, яка складається з 1 кімнати площею 14,98 кв.м. по АДРЕСА_4 з правом укладання договору найму. Склад сім`ї 5 осіб: ОСОБА_4 основний квартиронаймач, дочка ОСОБА_5 , зять ОСОБА_6 , онука ОСОБА_7 , онук ОСОБА_8 . Особовий рахунок на ОСОБА_4 на 2 кімнати площею 26,58 кв.м. закрито (а.с. 50, 140-141).

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_4 , яке видано 19.01.1963 ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьками є: батько ОСОБА_9 та мати ОСОБА_5 (а.с. 57).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу Серія НОМЕР_5 ОСОБА_7 05.11.1983 року уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с.56).

Відповідно до довідки витягу з домової книги від 25.02.1988 в квартирі АДРЕСА_5 постійно проживають та зареєстровані 4 особи: ОСОБА_8 онук, ОСОБА_5 дочка, ОСОБА_9 - чоловік дочки, ОСОБА_4 основний квартиронаймач (а.с.54)

Як вбачається з Рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 410 від 07.09.1990 (пункт 65) в результаті обстеження установлено, що ОСОБА_5 проживає складом сім`ї 4 особи: (вона, мати, чоловік, син) по АДРЕСА_4 . Вирішено: прикріпити кімнату площею 18,35 кв.м. по ст. 54 ЖК УРСР та відкрити особовий рахунок на 2 кімнати площею 33,30 кв.м. на склад сім`ї та закрито особовий рахунок на ОСОБА_12 (а.с. 143 - 145)

Відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.09.1990 начальнику ЖЕД № 38 (особовий рахунок № НОМЕР_6 ) в копії на ім`я ОСОБА_5 рішенням Виконкому Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси № 410 від 07.09.1990 відкрито особовий рахунок на зайняту житлову площу, яка складається з 2 кімнат площею 33,30 кв.м. по АДРЕСА_4 , з правом укладання договору найму. Склад сім`ї 4 особи: ОСОБА_5 квартиронаймач, ОСОБА_6 чоловік, ОСОБА_8 - син, ОСОБА_4 мати. Особовий рахунок на ім`я ОСОБА_5 на 1 кімнату площею 14,95 кв.м. та на ім`я ОСОБА_12 на 1 кімнату площею 18,35 кв.м. закрито (а.с.55).

Як вбачається з витягу із розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 348 від 14.09.2018 «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам» вирішено закрити особовий рахунок ОСОБА_5 на 2 кімнати площею 33,30 кв.м. у зв`язку зі смертю. Відкрити особовий рахунок сину ОСОБА_8 на дві кімнати житловою площею 33,30 кв.м. ізольованої квартири АДРЕСА_5 , на склад родини в 1 особу (а.с.52).

Відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.09.2018 начальнику дільниці № 5 КП ЖКС «Порто-Франківський» (особовий рахунок № НОМЕР_7 ) в копії на ім`я ОСОБА_8 , розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.09.2018 № 348 вирішено відкрити особовий рахунок на площу, яка складається з 2 кімнат площею 33,30 кв.м. по АДРЕСА_4 , з правом укладання договору найму. Склад сім`ї 1 особа. Раніше існуючий особовий рахунок на дану житлову площу на ім`я ОСОБА_5 закрити (а.с.41).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_8 , яке видано 18.02.2019 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 51).

Відповідно до довідки ТОВ «АБТІ» від 26.05.2020 збільшення площі квартири АДРЕСА_5 відбулося за рахунок робіт, які не передбачали втручання в несучі конструкції, що відповідно до переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого Постановою КМУ від 07.06.2017 № 406, не є самочинним та не підлягає здачі в експлуатацію. Загальна площа становить площею 75,6 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м. (а.с.31).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м. зареєстровано 09.06.2020 за ОСОБА_13 на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18.07.2014 по справі № 1522/4734/14-ц (а.с.40).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.07.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 322, що укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 , останній купив квартиру що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м. (а.с. 25 26).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м. зареєстровано 09.07.2020 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 322 від 09.07.2020 (а.с.32).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Визначаючи предмет позову як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17).

ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом посилаючись на порушення свого права, інтересу, який виражений у реалізації права власності на спірну квартиру та просила скасувати записи про право власності, визнати недійсним договір купівлі-продажу, оскільки майно, яке є предметом спору було набуто без належних на те правових підстав.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 вказаного Закону (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень, звернення з позовом у цій справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас суд зазначає, що у п. 3 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про право власності, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц.

Отже, з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення до суду з даним позовом, такого способу захисту порушених прав як скасування запису про право власності закон не передбачав, отже позивачка, в частині вказаних позовних вимог, звернулася до суду із неналежним способом захисту.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц).

Виходячи з вищевикладеного, судом установлено, що позивачка, звертаючись до суду з позовом у цій справі, та, визначаючи предметом спору, зокрема, скасування записів про право власності, обрала невірний спосіб захисту прав та інтересів, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 від 09.07.2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Законом визначено принцип непорушності права власності і в тому випадку коли таке не пов`язане з правомочністю, щодо володіння майном, так: статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, в редакціях чинних на дату укладення спірного Договору, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові від 16.11.2018 р. у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У пунктах 4 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 р. у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі №6-78цс13, постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 р. у справі №6-806цс16).

За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Приписами ст.ст.215, 638 ЦК України визначено, що відсутність у договорі всіх істотних умов, є підставою для визнання такого правочину недійсним лише в разі доведення особою, яка не є стороною спірного Договору, наявності порушень (не визнання або оспорювання) її прав або інтересу, у протилежному випадку, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову без надання оцінки дійсності умов спірного Договору.

Разом з тим, позивачкою не доведено суду того які саме її цивільні права або інтереси порушує спірний Договір, презумпцію правомірності вчиненого 09.07.2020 правочину у вигляді спірного Договору, позивачем не спростовано, а отже і підстав для визнання його недійсним, судом не встановлено.

Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пп. 1-5 ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Разом з тим, під час розгляду справи позивачкою не надано суду доказів реалізації її прав, зокрема, доказів звернення до уповноваженого органу для вирішення питання про приватизацію спірної квартири, відмови органу приватизації у прийнятті заяви на приватизацію, тощо, як і не надано доказів користування спірною квартирою.

У свою чергу судом установлено, що позивач не є стороною купівлі-продажу від 09.07.2020, на дату його укладення не мала жодних речових прав на спірну квартиру, що свідчить про необґрунтованість її тверджень про порушення права та інтересу, який виражений в реалізації права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, позивачкою не доведено, що остання має право на звернення до суду із позовом за правилами частини 2 статті 215 ЦК України, та є заінтересованою особою, як і не доведено, що її права і законні інтереси безпосередньо порушені таким договором, та у результаті визнання його недійсним її права чи інтереси будуть відновлені.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, оспорюваним договором купівлі-продажу від 09.07.2020 жодним чином не могло бути порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивачки ОСОБА_1 , а тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

За наведених обставин, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про скасування записів про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 18, 247, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про скасування записів про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м.Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.І. Ковтун