ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 серпня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 730/46/21

Головуючий у першій інстанції - Ріхтер В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/969/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, -

У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до СТОВ «Дружба-Нова», в якому, посилаючись на приписи ст. 203-205, 215, 229, 230 ЦК України, просила визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення (емфітевзис) від 13.05.2019, укладений муж нею та відповідачем щодо земельної ділянки з кадастровим номером :11:000:0272.

Позов обґрунтовувала тим, що спірна земельна ділянка належить їй на праві приватної власності. 13.05.2019 між нею та СТОВ «Дружба-Нова» був укладений договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, обов`язковою умовою якого була одночасна сплата коштів за користування за весь період користування у загальному розмірі 58 550,42 грн, проте, відповідачем було перераховано лише 44 936,29 грн із зазначенням призначення платежу як «оплата орендної плати за землю згідно договору емфітевзису».

Оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним, як такий, що вчинений під впливом помилки та обману, оскільки підписуючи договір, вона вважала, що укладає договір оренди земельної ділянки, а не договір емфітевзису, та погоджувалась надати товариству земельну ділянку у користування строком на 10 років, а не 50 років, як зазначено у договорі. Указувала, що через необізнаність та слабий зір, замовчування та неналежне роз`яснення представниками відповідача істотних умов договору, який до того ж був складений дрібним шрифтом, вона була позбавлена можливості усвідомити правові наслідки укладеного договору, умови якого призводять до істотного дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін. Також, на думку позивачки, даний договір є удаваним правочином оскільки його вчинено для приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу.

Рішенням Борзнянського районного суду від 27.04.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильність дослідження доказів у справі.

Доводи апеляційної скарги полягають у повторному викладі змісту позовної заяви та зводяться до того, що підписуючи спірний договір, враховуючи усні домовленості та пояснення представників товариства, позивачка вважала, що укладає договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 10 років, а не договір емфітевзису строком на 50 років, складанням договору займалися представники СТОВ «Дружба-Нова», які не роз`яснювали їй змісту та правових наслідків його умов.

Указує, що визначена договором плата за користування землею протягом 50 років становить 58 550,42 грн, тобто рік користування фактично коштує близько 898 грн, що є несправедливим та значно нижчим, ніж отримують орендодавці у Борзнянському районі. Отримавши на руки 44 936,29 грн з призначенням платежу як оплата орендної плати за землю згідно з договором, вона не мала жодного сумніву, що уклала саме договір оренди на строк 10 років і отримала кошти за користування її земельною ділянкою саме за указаний період.

Звертає увагу на ту обставину, що на час укладання договору вона не розуміла відмінностей та особливостей договору емфітевзису, у зв`язку з чим неправильно сприйняла його фактичні обставини, тобто такий договір був укладений нею через помилку щодо обставин, які мають істотне значення, і тому, відповідно до приписів ст. 229 ЦК України, такий договір має бути визнаний недійсним.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки її доводам щодо прихованого договору купівлі-продажу земельної ділянки, який відповідач фактично уклав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник СТОВ «Дружба-Нова», вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити у її задоволенні, а рішення Борзнянського районного суду від 27.04.2021 - залишити без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що при укладенні договору про встановлення права користування земельною ділянкою (емфітевзису) були дотримані встановлені законом вимоги щодо його форми та змісту, зокрема, договір вчинений у письмовій формі, містить підписи обох сторін, право користування за цим договором зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Представник відповідача зазначає, що позивачкою не заперечується дійсність її підписів в оспорюваному договорі та акті прийманні-передачі земельної ділянки. Крім того, текст договору не містить виправлень та дописувань, є суцільно надрукованим стандартним шрифтом, а основні істотні умови договору (такі як строк дії та необхідна до виплати сума) містилися в договорі під час його підписання позивачкою та були виділені жирним шрифтом.

Вважає посилання позивачки на те, що оспорюваний договір емфітевзису від 13.05.2019 було укладено внаслідок обману безпідставними, оскільки правова природа договору емфітевзису полягає у надання емфітевту права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, тобто не суперечило уявленню позивачки щодо суті укладеного нею договору. Водночас, ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження того, що внаслідок слабкості зору та обмеженні у часі не мала можливості досконало вивчити умови укладеного договору.

Наголошує на тому, що позивачкою не надано суду доказів того, що оспорюваний договір емфітевзису, з урахуванням приписів ст. 233 ЦК України, був вчинений для усунення тяжких обставин, як і не зазначено взагалі про існування у неї таких обставин, а також не доведено, що умови договору є вкрай невигідними для неї.

Указує, що позивачка, уклавши договір щодо належної їй земельної ділянки, не втратила право власності на неї, а лише передала дві складових частини права власності, строк дії договору та плата за користування не суперечить вимогам діючого законодавства до такого виду договорів, і даний договір не може вважатися договором купівлі-продажу.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони відповідно до вимог ЦК України узгодили всі істотні умови договору, в тому числі, щодо розміру, форми та порядку виплати плати за користування земельною ділянкою; волевиявлення сторін відповідало їхній волі; право користування земельною ділянкою було зареєстровано державним реєстратором, позивачка отримала відповідну плату єдиним платежем згідно з умовами договору. Судом не було встановлено факту обману з боку відповідача, оскільки позивач добровільно виявила бажання скористатися його послугами та укласти оспорюваний договір. Також судом не встановлено обставин, щодо яких помилилася сторона правочину - позивач та існування з його сторони дійсної, не навмисної помилки щодо істотних обставин правочину.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 січня 2019 року, виданого державним нотаріусом Борзнянської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 2,1996 га, кадастровий номер :11:000:0272, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Височанської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області (а.с. 20).

13.05.2019 між ОСОБА_1 (землевласник) та СТОВ «Дружба-Нова» (землекористувач) укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), за умовами якого в порядку та на умовах визначених даним договором, передано землекористувачу право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), належною землевласнику на праві приватної власності, що відведена в натурі та розташована на території Височанської ОТГ Борзнянського району Чернігівської області, кадастровий номер :11:000:0272, загальною площею 2,1996 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зі строком дії даного договору до 12.05.2068 (а.с. 11-16, 18-21).

Пунктом 3.1 - 3.4 Договору визначено, що плата за користування земельною ділянкою, яка передається землевласником землекористувачу, встановлюється за погодженням сторін та складає 58 550,42 грн за весь термін (строк) дії Договору, наведений в п. 2.1 цього Договору, яка сплачується землекористувачем у грошовій формі на банківський рахунок землевласника, зазначений у даному договорі, за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших податків, обчислених (нарахованих та утриманих) згідно з вимогами чинного на момент проведення такої виплати податкового законодавства.

У п. 9.3 Договору зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин та при повному розумінні значення сторонами своїх дій та змісту даного правочину та правових наслідків, які несе для сторін факт його укладання.

Договір підписаний ОСОБА_1 на кожній сторінці.

Земельну ділянку позивачка передала відповідачу, про що свідчить підписаний сторонами акт приймання-передачі земельної ділянки від 13.05.2021 (а.с. 17).

Державну реєстрацію вказаного Договору було проведено 09.07.2019 (а.с. 22-23).

Сторонами не заперечується, що 16.07.2019 на картковий рахунок позивачки було перераховано обумовлену договором плату за користування земельною ділянкою в сумі 44 936,29 грн після відрахування необхідних податків та платежів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочин - правомірна, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

- дефекти (незаконність ) змісту правочину;

- дефекти (недотримання) форми;

- дефекти суб`єктного складу;

- дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями ч. 1-5 ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Частиною першою ст. 407 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Згідно із ст. 102-1 Земельного кодексу України (у редакції на день укладення спірного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років.

Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За положеннями ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Також, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Статтею 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У своїй постанові від 01.08.2018 у справі № 445/1011/17 Верховний Суд вказав, що тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У частині 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний /постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17/.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, саме ОСОБА_1 як позивачка та особа, яка стверджує про вчинення нею договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) під впливом помилки та обману, повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - наявність помилки та введення в оману.

На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачем в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що мала місце помилка, оскільки підписуючи спірний договір від 13.05.2019 вона вважала, що укладає договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 10 років, а не передає земельну ділянку відповідачу в користування для сільськогосподарських потреб на 50 років, а також через необізнаність та слабкий зір, недосконало з`ясувавши істотні умови правочину та неправильно сприйняла його фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення.

Також вказувала, що був наявний обман з боку відповідача, оскільки договір був складений дрібним шрифтом, відповідач не роз`яснив істотних умов договору та вона була позбавлена можливості усвідомити правові наслідки укладеного договору, умови якого призводять до істотного дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вірно встановив, що позивачка, підписуючи договір, виразила свою згоду з його умовами, в тому числі, з розміром, формою та порядком виплати за користування земельною ділянкою, які були чітко прописані в договорі емфітевзису, усі істотні умови виписані окремо та виділені чорним жирним шрифтом; вказаний договір було підписано власноручно позивачкою на кожній сторінці договору; договір складений звичайним діловим шрифтом, який не є дрібним та використовується у діловому обороті; розділи договору відокремлені один від одного та складені таким чином, що не заважають знайомитися та сприймати договір в цілому.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, правових позицій Верховного Суду, встановлених обставин справи та наданих на їх підтвердження доказів, доводи апеляційної скарги про те, що підписуючи спірний договір, враховуючи усні домовленості та пояснення представників товариства, позивачка вважала, що укладає договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 10 років, а не договір емфітевзису строком на 50 років, представники СТОВ «Дружба-Нова» не роз`яснювали їй змісту та правових наслідків його умов, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Зокрема, колегія суддів зауважує, що договір, який підписувала позивачка на кожній його сторінці, має назву «про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис)», яка зазначена жирним шрифтом, що логічно відрізняється від назви «договір оренди земельної ділянки», а також спірний договір містить відповідні істотні умови договору емфітевзису.

Позивачка не була позбавлена можливості ознайомитися з умовами спірного договору та у разі їх неясності чи незрозумілості, звернутися за юридичною консультацією, а у випадку незгоди з такими умовами, чи видом договору, - не підписувати його. В свою чергу, чинним законодавством не передбачено обов`язку відповідача надавати роз`яснення змісту та правових наслідків умов договору.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання договору ОСОБА_1 не розуміла відмінностей та особливостей договору емфітевзису, у зв`язку з чим неправильно сприйняла його фактичні обставини, тобто такий договір був укладений нею через помилку щодо обставин, які мають істотне значення, а тому такий договір має бути визнаний недійсним, оскільки юридична необізнаність, незнання закону чи його неправильне тлумачення однією із сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Не є слушними доводи заявниці про те, що визначена договором плата за користування землею протягом 50 років становить 58 550,42 грн, тобто рік користування фактично коштує близько 898 грн, що є несправедливим та значно нижчим, ніж отримують орендодавці у Борзнянському районі, з огляду на те, що вказані розрахунки позивачка могла провести та зважити на них під час ознайомлення з умовами договору та до його підписання та у разі незгоди з визначеною сумою поставити питання про узгодження інших умов щодо суми договору.

Не зважає апеляційний суд і на доводи ОСОБА_1 про те, що оспорюваний договір є удаваним правочином, який вчинено для приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки, як вказувалось вище, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У позові ж позивачка зазначала, що її воля була направлена на передачу земельної ділянки в користування відповідачу, тобто з її боку умисні дії на встановлення правовідносин за договором купівлі-продажу земельної ділянки були відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суду, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору, а в основному направлені на переоцінку доказів та незгоду щодо їх оцінки районним судом.

Оскільки ОСОБА_1 не надала суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів стосовно недійсності укладеного між нею та відповідачем договору через наявність помилки та обману, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність її вимог і правомірно відмовив у задоволені позову, у зв`язку з чим відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27.04.2021 належить залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на дане рішення суду, відповідно, залишити без задоволення

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2021 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: І.О.Боброва

Н.В.Висоцька