Справа№592/5383/20
Провадження №2/592/549/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми в складі: головуючого судді Котенко О.А., за участю секретаря судового засідання Гуріної А.О., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком та зняття з реєстрації місця проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що 20.03.2020 року між нею та її матір`ю ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та договір дарування земельної ділянки № НОМЕР_1 , за якими позивач прийняла в дар житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :10:012:0056. 20.03.2020 року право її власності на вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В даному будинку зареєстровані її мати ОСОБА_4 , клишній чоловік її матері ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (син ОСОБА_4 ). Відповідач вселився в житловий будинок як чоловік її матері - ОСОБА_4 02.11.1984 року відповідач та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб та проживали у будинку по АДРЕСА_2 , який належав батьку ОСОБА_4 . Місце проживання відповідача було зареєстроване за зазначеною адресою 07.08.1985 року. Відповідно до абз. 2 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Таким чином, відповідач набув право користування спірним житлом як член сім`ї користувача будинку. Між сторонами склалися житлові правовідносини. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_4 , після смерті якого вона успадкувала будинковолодіння та стала його одноособовим власником. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 26.01.2000 року шлюб між ОСОБА_4 і відповідачем розірвано. 20.03.2020 року право власності на даний будинок зареєстровано за позивачем. Відповідач не проживає у спірному будинку, власних речей у будинку не має, витрати, пов`язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг відповідач не сплачує, але відмовляється знятись з реєстрації, що змусило її звернутися до суду. Положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї за умови незмінності власника майна. Відповідач вселився в спірний житловий будинок на правах чоловіка колишнього власника будинку - ОСОБА_4 . Тобто, у зв`язку зі зміною власника житлового будинку, відповідач втратив право користування ним, як колишній член сім`ї колишнього власника будинку. Вона, як новий власник будинку, проживає та зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 . Цей факт підтверджується даними з її паспорту. А тому, відсутність спільного проживання позивача та відповідача саме по собі спростовує існування у відповідача права на користування будинком. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Тому, якщо відповідач не проживає разом з нею у спірному будинку, не пов`язаний із ним спільним побутом, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Факт відсутності спільного проживання та ведення спільного господарства підтверджується довідкою про місце реєстрації відповідача та її паспортом, в якому місце реєстрації відмінне від місця реєстрації відповідача. Вона і відповідач не ведуть спільне господарство, не мають спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, між ними відсутні будь-які усні чи письмові домовленості про порядок користування житловим будинком. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_2 та зняти його з реєстрації місця проживання у житловому будинку по АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат Рижов С.Є., позовні вимоги підтримав повністю з зазначених в позові підстав, просив суд їх задовольнити, додатково пояснив, що відповідач на даний час проживає в квартирі АДРЕСА_4 , разом зі свою співмешканкою. В судовому засіданні відповідач жодних претензій та доводів про вчинення йому перешкод позивачем не зазначав. Реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача проводиться позивачем, скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг позивач не може, розпорядитися будинком позивач не може.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_3 та пояснив, що в будинку по АДРЕСА_2 він не проживає з жовтня 2019 року, йому перешкоджають в проживанні в будинку. Власного житла він не має. Він вважає, що ОСОБА_4 повинна повернути йому автомобіль, його речі, які були в автомобілі, а потім ставити питання про зняття його з реєстрації в будинку по АДРЕСА_2 . Просить в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 13.07.2020 року було зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №592/18260/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 1/4 частку в домоволодінні по АДРЕСА_2 , визнання недійсним договору дарування квартири.

Ухвалою суду від 05.05.2021 року поновлено провадження у справі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , показання свідків, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом установлено, що 20.03.2020 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (мати позивача) було укладено договір дарування житлового будинку, який зареєстровано в реєстрі за №445, за якими позивач прийняла в дар житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8).

Також 20.03.2020 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (мати позивача) було укладено договір дарування земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі за №446, за якими позивач прийняла в дар земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :10:012:0056 (а.с.9).

20.03.2020 року право власності ОСОБА_3 на вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10,11).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб №14.03-08/58088 від 24.04.2020 року вбачається, що в будинку АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_4 (мати позивачки), ОСОБА_2 (колишній чоловік ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 (син ОСОБА_4 ). Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку з 07.08.1985 року.

Відповідач вселився в житловий будинок як чоловік матері позивачки - ОСОБА_4 02.11.1984 відповідач та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб та проживали у будинку по АДРЕСА_2 , який належав батьку ОСОБА_4 . Місце проживання відповідача було зареєстроване за зазначеною адресою з 07.08.1985 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_4 , після смерті якого вона успадкувала будинковолодіння та стала його одноособовим власником.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.01.2000 року шлюб між ОСОБА_4 і відповідачем розірвано.

20.03.2020 право власності на даний будинок зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10,11).

Відповідач не проживає у спірному будинку з жовтня 2019 року, власних речей у будинку не має, витрати, пов`язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг відповідач не сплачує, але відмовляється знятись з реєстрації, що змусило позивача звернутися до суду.

Отже, відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку з жовтня 2019 року, коли власником будинку була ОСОБА_4 . Постановою Сумського апеляційного суду від 27.01.2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового будинку.

Рішенням Ковпаківського районного суду від 05.05.2021 року, постановою Сумського апеляційного суду від 17.03.2021 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про вселення в житловий будинок по АДРЕСА_2 , визнання недійсним договору дарування. Постановою Сумського апеляційного від 17.03.2021 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 1/4 частку в домоволодінні по АДРЕСА_2 ,

З часу реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 в будинку не проживав, до будинку не вселявся. Постановою Сумського апеляційного суду від 17.03.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 не надав доказів, що йому чинили перешкоди у користуванні будинком після ухвалення судового рішення Сумським апеляційним судом 27.01.2020 року.

Свідок ОСОБА_6 двоюрідний брат відповідача, який проживає по АДРЕСА_2 , підтвердив, що під час спільного проживання в будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були постійні конфлікти через поведінку ОСОБА_2 , він жорстоко ставився до дружини, неодноразово уходив з дому. ОСОБА_2 не проживає в будинку по АДРЕСА_2 близько двох років. Він створив нову сім`ю і проживає зі співмешканкою. ОСОБА_2 не приходив до будинку по АДРЕСА_2 , коли власником стала ОСОБА_3 , не намагався вселитися.

Свідок ОСОБА_7 , яка проживає в будинку по АДРЕСА_5 , підтвердила, що під час проживання відповідача в спірному будинку були постійні конфлікти, відповідач ОСОБА_2 ображав свою сім`ю. Їй відомо, що ОСОБА_2 проживає зі співмешканкою по АДРЕСА_6 . В будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 не проживає кілька років.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Реєстрація відповідача у спірному будинку перешкоджає позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, відповідач не несе витрати по утриманню житла. Позивач ОСОБА_3 не може скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг.

Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_3 та більше року не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Тому, якщо відповідач не проживає разом з ОСОБА_3 у спірному будинку, не пов`язаний із нею спільним побутом, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

Відповідач має місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_6 . де проживає із своєю співмешканкою, але із реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 не знявся у встановленому чинним законодавством України порядку. Викладені обставини підтвердили допитані судом свідки. Відповідач ОСОБА_2 не спростував доводи позивачки і не надав докази, що він не має іншого місця проживання.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Доводи відповідача, що однією з причин, що він не бажає знятися з реєстрації в будинку є та обставина, що ОСОБА_4 не повернула йому автомобіль, не можуть бути взяті судом до уваги при розгляді даної справи, оскільки ці вимоги не є взаємопов`язаними і не стосуються предмета спору.

Аргументи відповідача не є достатньою підставою для обмеження ОСОБА_3 як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 в будинку, що належить ОСОБА_3 на праві власності, порушує право власності позивачки на будинок, оскільки порушує правомочність користування та розпорядження своєю власністю.

Діями відповідача порушені права позивача, як власника цього житла.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним позов ОСОБА_3 задовольнити і визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_2 та зняти його з реєстрації місця проживання у житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Згідно з ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840грн.80коп.

Позивачем відповідно до договору про надання правничої допомоги від 06.04.2020 року сплачено адвокату15000грн. за правничу допомогу (а.с.4,6, 67). Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України та, врахувавши складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, і вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000грн.

Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 76-81, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (зареєстрований в АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_2 та зняти його з реєстрації місця проживання у житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 840грн.80коп. в відшкодування судового збору та 8000грн. в відшкодування витрат на правничу допомогу.

На рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м.Суми. При оголошенні вступної та резолютивної частини судового рішення апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А. Котенко