УХВАЛА

16 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 761/38952/15

провадження № 61-416св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олег Іванович, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович,

особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_8 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_8 , в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_9 , подану адвокатом Свиридовським Олександром Анатолійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня

2020 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначала, що 23 листопада 2006 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 .

14 травня 2015 року з метою отримання допомоги у підготовці документів, необхідних для перепланування вказаної квартири, вона видала довіреність

на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І., в тому числі й на розпорядження вказаною квартирою.

11 червня 2015 року ОСОБА_4 , діючи на підставі зазначеної довіреності, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І.

Після укладення цього правочину ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що договір підписано внаслідок тривалого психологічного тиску з боку

ОСОБА_3 .

Вказувала, що станом на день звернення до суду з цим позовом Шевченківським районним управлінням Головного управління Національної поліції в м. Києві (далі - РУ ГУ НП в м. Києві) здійснюється досудове розслідування

у кримінальному провадженні № 0010270 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України,

а ОСОБА_1 визнано потерпілою у вказаному вище кримінальному провадженні.

Позивач також зазначала, що договір купівлі-продажу квартири підписано ОСОБА_4 із перевищенням повноважень, наданих довіреністю. В тексті довіреності зазначено: «... укладати та підписувати від мого імені всі дозволені законом правочини на умовах даного доручення, в тому числі договір купівлі- продажу квартири, договір міни, дарування, застави, договори іпотеки, поділу

чи виділу частки майна, новоствореного майна, однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем». ОСОБА_2

не надавалося жодних підтверджень або будь-якого дозволу на вчинення правочинів щодо відчуження належного позивачу майна, останньою

не вчинялись дії щодо виконання правочину, а також відсутні будь-які документи, які свідчили б про це. Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І. не перевірив належним чином обсяг повноважень представника позивача. Крім того, правочин посвідчено нотаріусом з порушенням вимог закону щодо місця такого посвідчення,

а в матеріалах нотаріальної справи наявні підроблені документи, а саме заява ОСОБА_4 як іншого з подружжя про надання згоди на відчуження квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , укладений 11 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 464.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 499,70 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири укладено представником ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 з перевищенням його повноважень та посвідчено нотаріусом

з порушенням вимог законодавства про нотаріат.

Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І. не перевірив належним чином обсяг повноважень представника. Зважаючи на місце реєстрації сторін та місцезнаходження майна - м. Київ, посвідчення договору приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області є грубим порушенням Закону України «Про нотаріат», посвідчити оспорюваний договір міг лише нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 січня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій у справі та призначено її до судового розгляду

у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року зупинено до залучення до участі у справі № 761/38952/15-ц правонаступників ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У подальшому, ухвалою Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року апеляційне провадження поновлено, залучено правонаступника ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 до участі у справі

№ 761/38952/15-ц в якості позивача, справу призначено до судового розгляду

у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року скасовано

і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того,

що законодавець не пов`язує повноваження представника вчиняти правочини від імені другої сторони, яку він представляє, з наявністю та/або відсутністю якихось додаткових підтверджень або дозволів на вчинення таких правочинів.

Апеляційний суд дійшов висновку, що за змістом довіреності, посвідченої

14 травня 2015 року приватним нотаріусом Шандибою Л. І., ОСОБА_1 наділила свого представника ОСОБА_4 необхідним обсягом повноважень для вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири.

Саме по собі застереження «…однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем» за своїм правовим змістом не може розглядатися

як передумова вчинення правочину представником, оскільки не обмежує повноваження представника вчинити такий правочин від імені довірителя,

а саме - не містить ні вимоги та/або умови щодо попереднього (тобто до вчинення правочину) підтвердження такого правочину довірителем,

ні конкретизації, на що саме і яку саме згоду потрібно одержати повіреному від довірителя.

Апеляційний суд визнав безпідставними посилання позивача на те, що нотаріус допустив порушення частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат», які можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, оскільки встановлення таких порушень може лише слугувати підставою для професійної відповідальності нотаріуса.

У січні 2021 року ОСОБА_8 , від імені якої діє адвокат Свиридовський О. А., в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_9 , подала

до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить постанову Київського апеляційного суду

від 9 грудня 2020 року скасувати й залишити в силі заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року.

Обґрунтовуючи своє право на подання касаційної скарги, зазначає,

що ОСОБА_2 є її батьком, а позивач у справі ОСОБА_1 - її матір`ю, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Вважає, що оскаржуваною постановою апеляційного суду вирішено питання про її права та обов`язки, а також про права та обов`язки її малолітнього сина ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_1 , яка померла, та її правонаступник позивач у справі ОСОБА_2 , є її батьками, спірна квартира мала згодом входити до спадкового майна, а вона, ОСОБА_8 , разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_9 мала намір користуватись цією квартирою.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_8 вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував частину четверту статті 203 ЦПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

від 05 серпня 2020 року у справі № 450/1610/15 (провадження № 61-36163св18), а також частину першу статті 241, частину першу - третю, п`яту статті 203, частину першу статті 215 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 752/22080/16-ц (провадження № 61-12256св19), у постановах Верховного Суду України

від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс16), від 19 лютого 2014 року у справі № 426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13), від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

Вважає, що апеляційний суд повинен був застосувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-2цс13.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому адвокатом Бриндак А. М. в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зазначено, що висновки апеляційного суду зроблені з дотриманням норм процесуального права та підтверджені матеріалами справи, а доводи касаційної скарги є безпідставними.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року за касаційною скаргою ОСОБА_8 , в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_9 , відкрито касаційне провадження у справі № 761/38952/15.

Суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 листопада 2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , вона набула

у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,40 кв. м.

14 травня 2015 року ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І., зареєстровану в реєстрі за № 984, згідно з якою ОСОБА_1 наділила свого представника ОСОБА_4 наступним обсягом повноважень: «…уповноважую громадянина України ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер НОМЕР_1 , (паспорт

НОМЕР_2 , виданий 23 березня 2000 року Старокиївським РУ ГУ МВС України в м. Києві), місце реєстрації та проживання:

АДРЕСА_2 , управляти і розпоряджатися з правом продажу, передачі в іпотеку, обміну на інше житло, здачі в найм (оренду), поділу чи виділу частки належною мені квартирою під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 66,40 кв. м».

Текст доручення містить таке застереження: «…однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем».

11 червня 2015 року ОСОБА_4 на підставі зазначеної довіреності уклав

із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі

за № 464.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання правочину недійним,

ОСОБА_1 вказувала, що договір купівлі-продажу квартири укладено

її сином - ОСОБА_4 із перевищенням повноважень, наданих йому довіреністю.

Також встановлено, що 14 жовтня 2019 року позивач у справі - ОСОБА_1 , померла, ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрита спадкова справа, відповідно до якої спадкоємцями ОСОБА_1 є: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 .

При цьому, відповідно до повідомлення нотаріуса, ОСОБА_4

та ОСОБА_8 від прийняття спадщини відмовились на користь

ОСОБА_2 .

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою особи, яка

не брала участі у справі - ОСОБА_8 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_9 , поданою адвокатом Свиридовським О. А.,

на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року підлягає закриттю з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права

на касаційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення (аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19, не знайшовши підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року № 6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року № 6-1099цс17).

Колегія суддів зазначає, що доводи ОСОБА_8 про те, що спірна квартира, яка є предметом позову, належала її батькам та згодом мала входити

до спадкового майна, і вона мала намір користуватись цією квартирою, не свідчить про те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання щодо

її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків, адже закон передбачає захист реального порушеного права, а не уявного і такого, що може виникнути

у майбутньому.

Підставами виникнення реальних цивільних прав та обов`язків, які підлягають захистові, є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права

та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав

та обов`язків може бути настання або не настання певної події.

У цьому випадку будь-яких реальних прав у ОСОБА_8 щодо спірної квартири не виникло.

Таким чином, колегія суддів касаційного суду, вивчивши матеріали справи

та перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_8 , вважає,

що оскаржуваним судовим рішенням суду апеляційної інстанції не вирішено питання про її права, свободи, інтереси або обов`язки з огляду на те,

що оскаржуване судове рішення про відмову в задоволенні позову не стосується і не визначає її права чи обов`язки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси

та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Ураховуючи те, що оскаржуваною постановою Київського апеляційного суду

від 09 грудня 2020 року не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_8 , яка не брала участі у справі, малолітнього ОСОБА_9 , касаційне провадження за її касаційною скаргою, поданою адвокатом Свиридовським О. А., підлягає закриттю.

Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі

у справі - ОСОБА_8 , в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_9 , поданою адвокатом Свиридовським Олександром Анатолійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська