Справа № 509/4435/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Черкасові Д.Г., Демеденко Ю.А., Задеряка Г.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми вартості спільно набутого майна, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, -

ВСТАНОВИВ :

8 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що у період з травня 2002 р. до липня 2013 р., він проживав однією сім`єю, вів спільне господарство без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . При цьому з жовтня 2005 року він та відповідачка проживали у належному відповідачці на праві особистої власності жилому будинку АДРЕСА_1 . За час спільного проживання він та відповідачка за рахунок спільних коштів поліпшили зазначений жилий будинок: провели водопровід, облаштували каналізацію, прибудували веранду, гараж, зробили бетоне покриття двору, для чого придбали будівельні матеріали на загальну суму 112041 грн., а саме: пісок - 5495 грн., щебінь - 5500 грн., цемент - 28600 грн., камінь - 13900 грн., залізні листи - 3000 грн., шифер - 4720 грн., труби - 3920 грн., металопластикові вікна - 5860 грн., ворота - 4000 грн., вхідні двері - 1200 грн., цеглу - 1520 грн., арматуру - 1400 грн., металевий куток - 570 грн., металевий провід - 600 грн., профнастил - 3950 грн., лісоматеріали, цвяхи та інше - 20995 грн., стовпчики виноградні - 2800 грн., інші матеріали - 3026 грн. Крім того, за час спільного проживання він та відповідачка придбали рухоме майно загальною вартістю 14750 грн., зокрема: електрозварювальний апарат - 1200 грн., турбинку- 1000 грн., електродрель- 1000 грн., електрорубанок - 600 грн., бензопилу - 1000 грн., два балони вуглекислоти - 600 грн., гайковерт - 1000 грн., механічну коробку передч для автомобіля «ВАЗ» - 3000 грн., дві паливних апаратури для трактора марки «Т-40» - 1600 грн., шуруповерт - 300 грн., два комплекти ключів - 750 грн., перфоратор - 1100 грн. Також за час спільного проживання він та відповідачка за рахунок спільних коштів придбали супутникову антену, телевізор, електродуховку, два інкубатори, електрокамін, набір автослюсарних інструментів, постільну білизну, посуд та інше майно вартістю 35650 грн. Загальна вартість набутого ним та відповідачкою майна становить 162441 грн. Оскільки все майно залишилось у відповідачки, позивач просив стягнути з неї на свою користь 1/2 частину вартості спільно набутого майна в сумі 141606 грн. та судові витрати 5200 грн. (том. 1 а.с. 2-3).

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги та в остаточній редакції позову від 12.10.2015 р. вказував, що за час спільного проживання з ОСОБА_3 ними було набуте також спільне майно загальною вартістю 42720 грн., зокрема : 2 тракторних причепи - 8000 грн., 6 куб. метрів пиломатеріалів - 12000 грн., домашня птиця - 6000 грн., зерно - 15000 грн., будівельний камінь - 1700 грн., ворота - 12000 грн., яке після припинення між ними спільного проживання залишилось у відповідачки.

З наведених підстав, в остаточній редакції позову від 12.10.2015 р. позивач просив стягнути з відповідачки на його користь вартість 1/2 частину спільно набутого за час проживання майна в сумі 141606 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повністю підтримала збільшений позов.

Відповідачка ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнала, посилаючись на безпідставність і надуманість позовних вимог, та 18.11.2013 р. звернувшись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в кому зазначила, що з 10.02.2002 р. до 12.06.2013 р. проживала спільно однією сім`єю з позивачем і за цей період нею та позивачем було набуте лише рухоме майно загальною вартістю 104348 грн., а саме: автомобіль «Мерседес-Бенц НВ-100», д/н НОМЕР_1 - 24000 грн., трактор марки «Т-40» - 16000 грн, автомобіль марки «ВАЗ-2101», д/н НОМЕР_2 - 9600 грн., автомобільний причіп - 2400 грн., тракторний причіп - 4000 грн., культиватор - 2400 грн., тракторний плуг - 2400 грн., тракторний плуг - 1600 грн., зварювальний апарат - 800 грн., тиски - 1200 грн., камін - 400 грн., камін - 300 грн., газова плита -400 грн., вентилятор - 120 грн., прес-дробарка - 3000 грн., ліжко - 400 грн., посуд - 425 грн., меблі ( стільці - 6 шт., пуфик) - 600 грн., м`ясорубка - 100 грн., соковижималка - 75 грн., закаточний ключ - 75 грн., форма для хліба - 70 грн., каструля 40 л - 465 грн., терка для моркви - 20 грн., терка для капусти - 20 грн., 2 кришталевих вази - 200 грн., попільничка - 50 грн., 3 сковорідки - 300 грн., 2 ножі - 30 грн., турбінка - 1000 грн., електрорубанок - 600 грн., бензопила - 1000 грн., 3 балони вуглекислоти - 900 грн., механічна коробка передач для автомобіля марки «ВАЗ» - 3000 грн., 2 паливних апаратури до трактора марки «Т-40» - 1600 грн., шуруповерт - 300 грн., гайковерт - 1000 грн., 3 комплекти ключів - 750 грн., 2 електрозварювальних апарати - 2000 грн.., перфоратор - 1100 грн., електронні ваги - 250 грн., обладнання для супутникового телебачення - 800 грн., телевізор - 750 грн., електродуховка - 400 грн., 2 інкубатори - 550 грн., постільна білизна - 1000 грн., посуд - 1000 грн., садовий інструмент - 1000 грн., будівельні матеріали - 2000 грн., домашня худоба та птиця - 11893 грн. При чому, як вказує позивачка у зустрічному позові, після припинення спільного проживання з ОСОБА_1 , останній забрав собі все зазначене майно.

З наведених підстав позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 просила суд, поділити зазначене вище майно та стягнути з позивача на її користь судові витрати (том 1 а.с. 39-41).

В судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 повністю підтримала свій зустрічний позов.

Представниця відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зустрічний позов не визнала, мотивуючи хибністю тверджень ОСОБА_3 про спільно набуте майно, стверджуючи, що її син позивач ОСОБА_1 ніякого майна собі не забирав, так як зазначене вище майно після припинення спільного проживання сторін залишилось у володінні позивачки ОСОБА_3 .

Заслухавши доводи та пояснення сторін, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У своїй Постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) Верховнии? Суд у складі Третьоі? судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду дійшов висновку, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, якии? не заперечував и? сам відповідач - не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначении? період однією сім`єю, а придбане одним із них маи?но є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання маи?на в інтересах сім`і?. Таким чином, факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Крім цього, в Постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) Верховнии? Суд у складі Третьоі? судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду дійшов висновку, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при і?х оцінці. У зв`язку з чим, показання свідків та спільні фотографії - не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В Постанові Верховного Суду у складі Третьоі? судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказується, що спільна присутність на святах та пересилання коштів - не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстраціі? шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК Украі?ни вважати маи?но (спірнии? автомобіль) таким, що належить на праві спільноі? сумісноі? власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

В Постановах Верховного Суду у складі Другої судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18) та від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18) були зроблені наступні висновки, що посилання на періодичнии? спільнии? відпочинок - не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК Украі?ни, без наявності інших ознак сім`і?. Тобто, сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстраціі? шлюбу.

У Постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання - є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

При чому, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до ст. 3 СК України - сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року наголошує : належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

З Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Суд встановив, що будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України щодо виконання за рахунок спільних с відповідачкою коштів робіт з поліпшення, належного останній на праві особистої власності жилого будинку за адресою : АДРЕСА_1 , а саме: проведення водопроводу, облаштування каналізації, будівництва веранди, гаражу, покриття двору - ні позивач ОСОБА_1 , ні його представниця - суду не надали.

Одночасно, суд не приймає до уваги надані позивачем та його представницею накладні на придбання будівельних матеріалів, з огляду на те, що вказані накладні - не свідчать про виконання робіт з поліпшення житлового будинку, належного відповідачці та використання саме цих будівельних матеріалів в процесі нібито поліпшення будинку (т. 1 а.с. 10-19,97).

Крім того, з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 30/2019 від 14.02.2020 р. судового експерта Чорної Ю.П. слідує, що експертом на час проведення експертизи - не було виявлено проведення жодних будівельних робіт з залиття бетоном двору розміром 25 х 2 м, що спростовує твердження позивача та його представниці про виконання зазначених робіт, а сума вказана експертом щодо переліку та кількості будівельних робіт, конструкцій та елементів (т. 2 а.с. 93-99).

Також, суд звертає увагу на той факт, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, що рухоме майно загальною вартістю 162441 грн., зокрема: електрозварювальний апарат - 1200 грн., турбинка - 1000 грн., електро-дріль - 1000 грн., електрорубанок - 600 грн., бензопила - 1000 грн., два балони вуглекислоти - 600 грн., гайковерт - 1000 грн., механічна коробку передач для автомобілю «ВАЗ» - 3000 грн., дві паливних апаратури для трактора марки «Т-40» - 1600 грн., шуруповерт - 300 грн., два комплекти ключів - 750 грн., перфоратор - 1100 грн., а також супутникову антену, телевізор, електро-духовку, два інкубатори, електрокамін, набір авто-слюсарних інструментів, постільна білизна, посуд та інше вартістю 35650 грн., залишила собі відповідачка ОСОБА_3 .

В той же час, на підтвердження свого зустрічного позову, позивачка ОСОБА_3 не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що за час спільного проживання з ОСОБА_1 , нею та позивачем було набуте рухоме майно загальною вартістю 104348 грн., а саме: автомобіль «Мерседес-Бенц НВ-100», д/н НОМЕР_1 - 24000 грн., трактор марки «Т-40» - 16000 грн, автомобіль марки «ВАЗ-2101», д/н НОМЕР_2 - 9600 грн., автомобільний причіп - 2400 грн., тракторний причіп - 4000 грн., культиватор - 2400 грн., тракторний плуг - 2400 грн., тракторний плуг - 1600 грн., зварювальний апарат - 800 грн., тиски - 1200 грн., камін - 400 грн., камін - 300 грн., газова плита -400 грн., вентилятор - 120 грн., прес-дробарка - 3000 грн., ліжко - 400 грн., посуд - 425 грн., меблі (стільці - 6 шт., пуфик) - 600 грн., м`ясорубка - 100 грн., соковижималка - 75 грн., закаточний ключ - 75 грн., форма для хліба - 70 грн., каструля 40 л - 465 грн., терка для моркви - 20 грн., терка для капусти - 20 грн., 2 кришталевих вази - 200 грн., попільничка - 50 грн., 3 сковорідки - 300 грн., 2 ножі - 30 грн., турбінка - 1000 грн., електрорубанок - 600 грн., бензопила - 1000 грн., 3 балони вуглекислоти - 900 грн., механічна коробка передач для автомобіля марки «ВАЗ» - 3000 грн., 2 паливних апаратури до трактора марки «Т-40» - 1600 грн., шуруповерт - 300 грн., гайковерт - 1000 грн., 3 комплекти ключів - 750 грн., 2 електрозварювальних апарати - 2000 грн.., перфоратор - 1100 грн., електронні ваги - 250 грн., обладнання для супутникового телебачення - 800 грн., телевізор - 750 грн., електродуховка - 400 грн., 2 інкубатори - 550 грн., постільна білизна - 1000 грн., посуд - 1000 грн., садовий інструмент - 1000 грн., будівельні матеріали - 2000 грн., домашня хадоба та птиця - 11893 грн., а також, не надала суду докази того, що все це майно забрав собі позивач після припинення їхніх відносин.

Суд зауважує, що надані ОСОБА_3 до свого зустрічного позову накладні в частині того, що за час спільного проживання нею та ОСОБА_1 були набуті автомобіль «Мерседес-Бенц НВ-100», д/н НОМЕР_1 - 24000 грн., трактор марки «Т-40» - 16000 грн, автомобіль марки «ВАЗ-2101», д/н НОМЕР_2 - 9600 грн., автомобільний причіп - 2400 грн., тракторний причіп - 4000 грн., суд не приймає до уваги також з наступних підстав (т. 1 а.с. 59-63).

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з пунктами 12,16,17 Порядку № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж будь-якого транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року №941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В той же час, надані позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 накладні про купівлю транспортних засобів та причепів - не відповідають вимогах наведеним вище нормативних актів на Законів, а тому є недопустимими доказами по справі.

Крім того, з довідки Регіонального сервісного центру в Одеській області слідує, що станом на 29.06.2017 р. «Мерседес-Бенц НВ-100Д», р/н НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_7 , а державний номерний знак НОМЕР_2 автомобіля марки «ВАЗ-2101» - зазначений некоректно, а тому встановити його власника неможливо (т. 2, а.с. 36).

Показання допитаних в судових засіданнях свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , сусідів сторін - здебільшого носять загальний характер і жодним чином не підтверджують та не спростовують фактів спільного проживання сторін, не доводять суду, що сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, спільного побуту, будь-яких їхніх грошових заощаджень або накопичень, спільної праці та спільних витрат на придбання спірного майна або здійснення будівельних робіт з поліпшення житлового будинку відповідачки ОСОБА_3 .

Показання свідка ОСОБА_6 , який є батьком позивача ОСОБА_1 з приводу того, що він та його син за власні кошти перебудовували та поліпшували житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить відповідачці ОСОБА_3 , яка в свою чергу не витратила на перебудову свого будинку жодної копійки, а також те, що всі речі, необхідні для проживання в будинку придбавалися одноособово його сином позивачем ОСОБА_1 за власні кошти - суд до уваги не приймає, з урахуванням родинних відносин свідка з позивачем (батько та син) та відповідно зацікавленості свідка у вирішенні цивільного спору на користь свого сина (позивача).

З наведених підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 необґрунтовані, а тому у суду відсутні законні підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 21,74 СК України, ст.ст. 208,638 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Правовими позиціями, висловленими ВСУ в Постановах від 16.12.2015 р. у справі № 6-264цс15, № 6-2696цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-846цс16 та від 07.12.2016 року у справі № 6-1568цс16, Постановами Верховного Суду від 12.12.2019 р. у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18), від 12.12.2019 р. у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 15.08.2019 р. у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), від 27.02.2019 р. у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), ЄКПЛ, Рішеннями ЄСПЛ, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми вартості спільно набутого майна та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 16.09.2021 р.

Суддя Гандзій Д.М.