Провадження № 22-ц/4808/641/21
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2021 року, ухвалене в складі судді Бабій О.М. у м.Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 11.01.2013 року із ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.02.2020 року. За час перебування у шлюбі та спільні кошти ними набуто квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою №218898960 від 04.08.2020 року. Вважав, що спірна квартира набута подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власністю. Враховуючи наведене, просив суд визнати квартиру номер АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснити поділ майна, а саме: визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності кожного на 1/2 (одну другу) частину квартири, загальною площею 82,3 квартирних метра, за адресою АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000,00 сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу, попередній розмір яких складає 10 000,00 грн.

У лютому 2021 ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.11.2020 року, за згодою ОСОБА_5 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, зареєстровано за ОСОБА_3 , який є братом відповідачки, тому спірна квартира може бути в будь-який час відчужена, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволення його позову

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2021 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Накладено арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Не погоджуючись із ухвалою суду, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову посилаючись на допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального закону. Зокрема, апелянт вказує на те, що спірна квартира належить ОСОБА_3 на праві власності згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2020 року по справі №344/6754/20. Накладання арешту на вказану квартиру обмежує власника його майнове право. Зазначає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає предмету спору в справі, так як спірна квартира не належить відповідачці ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 заначає, що вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, яка зареєстрована за ОСОБА_3 відповідають вимогам закону і матеріалам справи, оскільки без вжиття таких заході може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову в цій справі.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , є співмірним із заявленими позивачем вимогами, так як вказана квартира є предметом поділу майна подружжя і зареєстрована за згодою ОСОБА_2 , за новим власником, який може спірну кватиру відчужити.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Предметом спору у цій справі є визнання квартири номер (тридцять один) за адресою АДРЕСА_3 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її поділ.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову та просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , так як вважав, що спірна квартира зареєстрована за братом відповідачки ОСОБА_3 , який може відчужити цю квартиру, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволення його позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно із пунктом 2 частини першої та частиною третьою статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У відповідності з роз`ясненнями, викладеними в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Натомість процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Забезпечення позову повинно гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Головною метою забезпечення позову є негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення завдання значної шкоди заявнику.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Так, ОСОБА_1 вказує, що за час спільного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ними набуто квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за ОСОБА_2 ..

Установлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.11.2020 року, спірна квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за згодою ОСОБА_5 , зареєстровано за ОСОБА_3 , який є братом відповідачки, тому квартира може бути в будь-який час відчужена.

Таким чином, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру відповідають матеріалам справи та узгоджуються з вимогами, передбаченими ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що немає підстав для забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, що підтверджується матеріалами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 28 квітня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський