Єдиний унікальний номер судової справи 482/731/20
Номер провадження 22-ц/812/1565/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

06 вересня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Новоодеським районним судом Миколаївської області 01 червня 2021 року, під головуванням судді Баранкевич В.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 20 червня 2018 року сторони перебувають в шлюбі.

В період шлюбу та за рахунок спільних коштів подружжям було набуто наступне нерухоме майно:

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.07 га, з кадастровим номером :08:085:0003, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка, призначена для ведення особистого селянського господарства, площею 0.4717 га, з кадастровим номером :08:085:0004, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

На думку позивача, оскільки вищезазначене нерухоме майно набуто в період шлюбу та за рахунок спільних коштів, то воно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому їй належить 1/2 частка в цьому майні.

Між тим, вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, а тому позивач не має документів підтверджуючих її право власності та не має можливості повноцінно розпоряджатися належним їй майном.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на:

1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частку земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.07 га, з кадастровим номером :08:085:0003, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частку земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, площею 0.4717 га, з кадастровим номером :08:085:0004, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

В червні 2020 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій зазначав, що спірне нерухоме майно було придбано за його особисті кошті.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 26 лютого 2018 року ОСОБА_3 було продано за 542 000 грн. належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

На виручені від продажу зазначеної квартири кошти, ним було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці із кадастровим номером :02:014:0027, а також земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою із кадастровим номером :02:014:0026. Загалом на вказане нерухоме майно витрачено 43 473 грн. (32 511 грн. + 10 962 грн.).

В подальшому, 11 лютого 2019 року ОСОБА_3 відчужив вищевказаний житловий будинок разом із земельними ділянками на загальну суму 62 648 грн., а 02 квітня 2019 року ним було придбано спірне майно - житловий будинок разом з земельним ділянками на загальну суму за 51 103 грн. (29 970 грн. + 6 827 грн. + 14306 грн.).

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив визнати його особистою власністю наступне майно:

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.07 га, з кадастровим номером :08:085:0003, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, площею 0.4717 га, з кадастровим номером :08:085:0004, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 01 червня 2021 року, з врахуванням додаткового рішення того ж суду від 30 липня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.07 га, кадастровий номер :08:085:0003, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, площею 0.4717 га, кадастровий номер :08:085:0004, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 261 грн. 20 коп. сплаченого судового збору (при подачі позову та при подачі заяви про забезпечення позову) та 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено в повному обсязі.

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що спірне нерухоме майно, придбане відповідачем під час шлюбу з позивачем, за кошти, які суд вважає спільними коштами подружжя, що підтверджується показами свідків та протилежного не доведено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо недоведеності придбання спірного нерухомого майна за його особисті кошти.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого від 20 червня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2018 року (а.с.3).

02 квітня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенком Д.В., відповідно до якого ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0.07 га, з кадастровим номером :08:085:0003, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін вартість нерухомого майна склала 36 797 грн., з яких 29 970 грн. вартість житлового будинку та 6 827 грн. вартість земельної ділянки (а.с.58).

Також, 02 квітня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенком Д.В., відповідно до якого відповідач придбав у власність земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, площею 0.4717 га, з кадастровим номером :08:085:0004, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін вартість земельної ділянки склала 14 306 грн. (а.с.59).

Крім того, в обох договорах міститься запис про те, що згоду на придбання нерухомого майна підтверджується дружиною покупця, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом 02 квітня 2019 року за Р.№574.

На тепер між сторонами виник спір з приводу правового режиму вищевказаного нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Разом з тим, застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму ст.60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі №6-399цс17.

Разом з тим, аналіз ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Проте, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи ОСОБА_3 про те, що спірне нерухоме майно є його особистою приватною власністю, оскільки придбане ним, хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а саме: кошти, отримані ним від продажу іншого нерухомого майна, що належало йому на праві особистої приватної власності, є безпідставними та колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки останнім не надано беззаперечних даних, що такі кошти були витрачені саме на придбання нерухомого майна, яке є об`єктом спору, хоча за приписами ст.81 ЦПК України, то є його обов`язком.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що тексти договорів купівлі-продажу від 02 квітня 2019 року не містять ніяких посилань або застережень на те, що спірне майно купувалось за особисті кошти ОСОБА_3 , хоча нічого не заважало останньому, як покупцю, повідомити приватного нотаріуса, що воно придбається за його особисті кошти. Навпаки, обидва договори містять посилання на згоду дружини відповідача на придбання нерухомого майна.

При цьому, зазначені договори сторонами не оспорено, а згідно зі ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Також, слід зазначити, що ОСОБА_3 не доведено, що спірне майно було придбане не для сім`ї, а для його особистих потреб.

Отже, всупереч вищенаведеним положенням закону та обставинам справи, відповідач не надав належних та переконливих доказів, що спірне нерухоме майно, було придбано за належні йому особисто кошти.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди відповідача з ними, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення на підставі положень ст.375 ЦПК України, слід залишити без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 08 вересня 2021 року