ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6338/21 Справа № 211/3095/20 Суддя у 1-й інстанції - Гіда О. С. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Регіональна філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційно скаргою позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року, ухваленого суддею Гіді О.С. м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 05 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів.

Просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного простою у травні 2018 р. у сумі 208,95 грн., та за час вимушеного прогулу у травні 2018 р. у сумі 8867,96 грн., посилаючись на те, що відповідач не забезпечив його роботою у травні 2018 р., не довів до його відома графік змінності у зв`язку з чим він був позбавлений можливості працювати, крім того, відповідач не створив безпечні та нешкідливі умови праці.

В обґрунтування позову зазначив, що з 19.10.2005 по теперішній час працює машиністом електровоза в структурному підрозділу Криворізького локомотивного депо Регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця.

23.05.2018, 26.05.2018 він та його помічник виконали вимоги наказу №54 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду «Правил безпечної експлуатації електровозів, тепловозів та моторвагонного рухомого складу» від 24.03.2008, та інструкції з охорони праці №35 та №36 для машиніста та помічника машиніста електровоза - відмовились від дорученої роботи, у зв`язку з невідповідністю електровозів безпечним умовам праці, технічний стан локомотивів не відповідав вимогам з безпеки руху, охорони праці та пожежній безпеці.

Згідно зі ст.59 КЗпП України ст.18 Закону України «Про охорону праці», про невідповідність локомотивів безпечним умовам праці, вони повідомили майстра, чергового по депо та свого безпосереднього керівника начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» Герасима Ю.М., та подали заяви у яких зазначили, що відмовляються від дорученої роботи, оскільки склалася виробнича ситуація, небезпечна для їхнього життя, та здоров`я, а також для людей які оточують та просили забезпечити роботою за фахом.

У результаті виконання вимог Правил, було внесено до бортових журналів локомотивів ВЛ11-485 та ВЛ8-1269 (ТУ 152) усі виявленні зауваження та складено Акти від 23.05.2018 на ВЛ11-485, Акт від 26.05.2018 на ВЛ8-1269 про невідповідність локомотивів вимогам інструкцій, наказів і нормативних документів з охорони праці, безпеки руху та пожежної безпеці.

Позивач вважає, що за вказаний час простою в травні 2018 р. відповідач повинен був виплатити заробітну плату відповідно до ч.3 ст.113 КЗпП України в розмірі середнього заробітку, так як при відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника, або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища.

Проте відповідач за вказаний час простою сплатив позивачу заробітну плату відповідно до Положення про оплату праці, як за час вимушеного простою з причин, що не залежать від працівника з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику.

Крім того, зазначив, що відповідач не забезпечив його локомотивом, який відповідає вимогам інструкцій, наказів і нормативних документів Державного комітету з промислової безпеки.

Також відповідач не забезпечив його роботою у травні 2018 р., а саме не довів до його відома графік змінності (роботи) у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості працювати.

10.02.2020 позивач звернувся із заявою до в.о. начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» Тисленка В.П., з пропозицією нарахувати робочі години до місячної норми годин за травень 2018 р. та оплатити з розрахунку середнього заробітку.

19.02.2020 відповідачем було надано відповідь про відмову у виплаті заробітної плати за час вимушеного простою у травні 2018 р.

Таким чином, відповідач не оплатив в травні 2018 року частку заробітної плати за час вимушеного простою у кількості 4,28 годин, та не оплатив час вимушеного прогулу у кількості 89 годин.

Наказ про простій із причин визначених у ч.1 ст.113 КЗпП України, не пов`язаних із виною працівника з ініціативи роботодавця - на підприємстві не видавався.

Позивач зазначив, що робітник не зобов`язаний доводити наявність виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров`я працівника, або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістом з охорони праці підприємства за участю представника профспілки членом якого він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалась), а також страхового експерта з охорони праці.

Відповідач, не оплатив йому час простою у відповідності до ч.3 ст.113 КЗпП України в розмірі середнього заробітку, що передбачено у випадку, коли при відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, навколишнього природного середовища, а сплатив у відповідності до Положення «Про оплату праці» №100, як час вимушеного простою з причин, що не залежать від працівника з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) встановленого працівнику.

З оплатою з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівникові, він не згоден, оскільки правове регулювання трудового законодавства означає, що у травні місяці 2018 р. за ним визнано право на оплату часу простою в розмірі середнього заробітку.

Відповідач ігнорує вимоги ст.57 КЗпП України, п.13 «Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ організацій» №213 від 20.07.1984, п. 4.1.2. Колективного договору Криворізького локомотивного депо, не складав графік змінності за травень 2018 р., не погоджував даний графік з виборним органом первинної профспілкової організації.

Заявами від 15.05.2018, 23.05.2018, 26.05.2018 позивач просив відповідача забезпечити його роботою за фахом проте цього зроблено не було.

Відповідно до розрахункового листа, наданого відповідачем за травень 2018 р. у позивача в травні 2018 р. було нараховано та не оплачено 89 недопрацьованих до місячної норми годин, які спричинені вимушеним прогулом з вини відповідача.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 №100 заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з довідкою №54 від 18.02.2020 середня заробітна плата станом на 01.05.2018 становила 99,64 грн. за годину. Таким чином, сума заробітної плати за час вимушеного прогулу в травні 2018 р. становить 8867,96 грн. (99,64 середня заробітна плата Х 89 недопрацьованих годин).

Враховуючи викладене вище, позивач просив стягнути з відповідача вказані грошові кошти за час вимушеного простою та за час вимушеного прогулу.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

Сторона позивача, будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення про повне задоволення вимог ОСОБА_1 .

Посилаючись на рапорт та акт від 23.05.2018 іхд.№241, де у акті відображено 22 небезпечні ознаки виробничої ситуації ВЛ-1269, рапорт та акт від 26.05.2018, вхд.№280 , де визначено 8 небезпечних ознак виробничої ситуації на ВЛ11-485, наказ №323/ТЧ від 15.05.2018 «Про створення комісії з перевірки стану локомотивів у відповідності вимогам охорони праці та безпеки руху» за період з 25 по 26 травня 2018 року, скаржники вказують, як на докази фіксації простою з вини відповідача.

Скаржники вказують, що відповідачем не доведено оплату ОСОБА_1 89 недопрацьованих годин за травень місяць, які були здійснені у червні та липні 2018 року, оскільки це не підтверджено бухгалтерськими документами.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 19.10.2005 року працює на посаді машиніста електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця». (а.с. 11-13 копія трудової книжки).

15 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Криворізького локомотивного депо Герасима Ю.М. із заявою про забезпечення роботою, оскільки він так змушений діяти в зв`язку з простоєм (призупиненням роботи) по вині роботодавця в очікуванні локомотива, який відповідає вимогам інструкцій, наказів і нормативних документів. Оплату за час простою по вині роботодавця з 15.05.2018р. проводити згідно ст.113 КЗпП України та ст.6 Закону України «Про охорону праці» з 15.05.2018 р. (а.с.33).

23 травня 2018 року та 26 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з відповідними рапортами та актами про виявлення недоліків при прийнятті локомотивів 23 травня та 26 травня відповідно, та проханням забезпечити його роботою за фахом та проведення оплати за час простою по вині роботодавця (а.с. 22,24 копії рапортів, а.с. 23-26 копії актів).

Позивач ОСОБА_1 в травні 2018р. мав норму тривалості робочого часу 158 годин, даний факт визнано сторонами в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до Розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за травень 2018р., який було надано відповідачем, недопрацьовані години до норми становили 89 годин.

В судовому засіданні було встановлено, що вказані недопрацьовані години не були враховані відповідачем при розрахунку місячної норми за травень 2018р, а відповідно не були оплачені через несвоєчасну подачу первинних документів позивачем (лікарняних, маршрутних листів машиніста тощо). Разом з тим, в подальшому в червні та липні 2018року відповідач на підставі первинних бухгалтерських документів здійснив донарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 (аркуш справи 64-69,72).

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23 жовтня 2007 року № 257/06/187-07, на час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі.

Згідно з частинами першої-третьої статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

Тлумачення статті 34, 113 КЗпП України свідчить, що при запровадженні простою за ініціативи роботодавця та за відсутності вини працівника на роботодавця покладено обов`язок здійснювати оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тобто при простої не відбувається зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, оскільки розмір окладу залишається незмінним.

Вказане вище узгоджується із висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 320/3303/16-ц.

В матеріалах справи відсутні Акти щодо фіксації простою ПАТ «Українська залізниця», 15.05.2018 року, 24.05.2018 року та 26.05.2018 року, як і не було видано наказу щодо простою, позивачу ОСОБА_1 підприємством відповідача було проведено розрахунок заробітної плати у відповідності кількості годин з розрахунку тарифної ставки, встановленої йому на посаді машиніста електровозу.

Крім того, відповідно до протоколу наради комісії з перевірки стану локомотивів у відповідності вимогам охорони праці та безпеки руху від 04.07.2018 року було встановлено невідповідність вимогам пункту 5.5. НПАОП 63.21-1.17-08 локомотивів ВЛ-8 № 1449 та №906, ВЛ-11 №485, та встановлено, що вони несли загрозу життю, здоров`ю працівників (а.с.57-58)

При цьому як вбачається із матеріалів справи, оплата часу простою за травень 2018 року машиністу електровоза ОСОБА_1 проведена за кодом 31 як час простою не з вини працівника) за 4,28 годин з розрахунку годинної тарифної ставки 40 грн.66коп. та діючим графіком руху, остаточно - з розрахунку 50 грн. 82коп.

Також судом встановлено, що в подальшому в червні та липні 2018 року відповідач на підставі первинних бухгалтерських документів здійснив донарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 , що підтверджено наданими до відзиву на позов доказами: копією відповіді бухгалтерії депо про нарахування виплат грошових коштів ОСОБА_1 (а.с.64), маршрутними листами (а.с.69, 72), копією витягу з Положення про оплату праці працівників залізниці, де у п.2.5.2 встановлена погодинна тарифна ставка машиніста електровоза (а.с.80), копією розрахунку заробітної плати позивача за травень 2018 року (а.с.81), копією Довідки №54 від 18.02.2020 (а.с.82).

Так, зокрема копієї відповіді бухгалтерії депо про нарахування виплат грошових коштів ОСОБА_1 , підтверджено, що у червні 2018 року (за травень) позивачу на 46 годин було нараховано і виплачено 4037,08 грн., а в липні за 20 годин нараховано та сплачено 1226,76 грн., що разом становить 5263,84 грн.

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач, відповідно до норм чинного законодавства, попередив уповноважений орган про виробничу ситуацію, небезпечну для життя та здоров`я працівників, для людей, які його оточують, та відмовився від виконання наряду у зв`язку з невідповідністю електровозів вимогам наказу від 24.03.2008 року № 54 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду «Правил безпечної експлуатації електровозів, тепловозів та моторвагонного рухомого складу», тобто повідомив відповідача про простой не з його вини, оскільки матеріалами справи не підтверджено ні актами щодо фіксації простою, ні видачею наказу щодо простою, наявності простою на підприємстві відповідача 24.05.2018 року та 26.05.2018 року.

Отже колегія суддів повністю погоджується з висновкому суду першої інстанції про те, що у даному випадку позивачем не доведено наявність виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища саме з вини відповідача, як роботодавця та відсутності підстав для задоволення вимог.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: