ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/995/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення грошової суми,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення грошової суми.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Оскільки вона тривалий час проживає та працює за кордоном, і в цьому будинку проживає лише під час відпустки, вирішила продати будинок.

Вона зі своїм сином ОСОБА_3 та домовились, що нею буде посвідчена довіреність, якою вона свого сина та ОСОБА_1 уповноважила розпоряджатися належним їй житловим будинком з правом продажу будинку, відкриттям банківського рахунку на її ім`я, оформлення та отримання банківської карти і пін-кода до неї для отримання грошей за відчужений будинок, зняття грошової суми, яка прийде на її рахунок, за відчуження житлового будинку, укладення та підпис необхідних договорів. Вказана довіреність була посвідчена 16 липня 2016 року.

В грудні 2016 року вона дізналась, що ОСОБА_1 на підставі вказаної довіреності продав житловий будинок її синові ОСОБА_3 за 100 000 грн.

Вона звернулась до відповідача з проханням повернути їй грошову суму, за яку ним на підставі довіреності відбулось відчуження належного їй будинку. Однак відповідач відмовився повернути їй гроші.

21 грудня 2016 року вона склала заяву про скасування довіреності від 16 липня 2016 року в частині уповноваження відповідача та третьої особи розпоряджатися вказаним житловим будинком.

Вважала, що відповідач незаконно володіє та користується її коштами.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 100 000 грн. та стягнути судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 100 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1000 грн., а всього 101 000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на передачу коштів сину позивача ОСОБА_3 , повідомлення позивача про укладення договору в телефонному режимі, відсутність в довіреності обов`язку передати грошові кошти позивачу, повернення ОСОБА_3 коштів позивачу в розмірі 86000 грн., що залишились після продажу будинку і після витрат на переоформлення, домовленість між ним та позивачем та ОСОБА_3 щодо придбання будинку через КП «Обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» Запорізької обласної ради, існування між сторонами правовідносин представництва, відсутність підстав для стягнення з нього коштів, відмову в визнанні обов`язковою явки позивача в судове засідання, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 березня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходів з того, що відповідачем не було передано грошові кошти, отримані за продаж належного позивачу майна.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 належав житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чупрун Т.А. 20 серпня 2004 року, за реєстровим № 7903 (т. 1 а.с.90).

09 жовтня 2000 року рішенням Мелітопольського районного суду шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується копією рішення суду т. 1 а.с.12).

Як вбачається з довіреності від 16 липня 2016 року, посвідченої нотаріусом нотаріального округу м. Домодедово Московської області Гороховою І.В., та зареєстрованої в реєстрі за №3-1186, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розпоряджатися, продати, обміняти, за суму і на умовах їм відомих житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чупрун Т.А. 20 серпня 2004 року, за реєстровим № 7903, представляти її інтереси в будь-якій банківській установі України з правом відкриття рахунку, оформлення та отримання банківської пластикової карти та PIN-кода до неї для отримання грошей за відчуження даного будинку; зняття грошової суми, яка надійде на рахунок ОСОБА_2 , за відчужений житловий будинок; укладення та підписання необхідних договорів. Довіреність дійсна протягом трьох років (т. 1 а.с.17).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу, посвідченого Бондар Т.І, приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області 26.10.2016 за реєстрованим № 2902, архівною довідкою від 07 серпня 2019 року, виданої Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом ГТУЮ у Запорізькій області, ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 було здійснено відчуження ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 87-147).

ОСОБА_2 звернулась до відповідача ОСОБА_1 з проханням повернути їй грошову суму, за яку ним на підставі довіреності відбулось відчуження належного їй будинку. Однак відповідач грошову суму не повернув та не повернув довіреність від 16 липня 2016 року.

Згідно із заявою від 21 грудня 2016 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновим О.А, зареєстровано в реєстрі за номером 2818, ОСОБА_2 скасувала довіреність від 16 липня 2016 року № 3-1186 в частині уповноваження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розпоряджатися житловим будинком АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.18).

24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з вимогою про повернення коштів, отриманих за продаж вказаного будинку, про що свідчить електронне повідомлення ЗД ПАТ «Укрпошта» (т. 1 а.с.20).

Згідно з світлокопією розписки від 10 листопада 2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 97 000 грн., яка була ним отримана від КУ «Обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва в селі» Запорізької обласної ради 07 листопада 2016 року, на купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 . Претензій к ОСОБА_1 не має (т. 1 а.с.179).

Частиною першою статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 ЦК України).

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Виходячи із вказаних норм договір доручення може посвідчуватись довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Статтею 1006 ЦК України визначено обов`язки повіреного, серед яких, у пункті 3 вказаної статті встановлено, що повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Встановивши, що відповідач не надав доказів виконання свого обов`язку щодо передання грошових коштів, отриманих за договором купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2016 року, саме ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний обов`язок підлягає виконанню, а грошові кошти - поверненню довірителю.

Грошові кошти згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 26 жовтня 2016 року в розмірі 100 000 грн. були отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_3 через КУ «Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» Запорізької обласної ради та відповідно до розписки від 20 листопада 2016 року передані не позивачу а її сину ОСОБА_3 покупцю за договором.

Вказані обставини ОСОБА_1 не заперечував, твердження про те, що ОСОБА_3 повернув позивачу грошові кошти, не підтверджені належними доказами.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на відсутність обов`язку передати грошові кошти позивачу ґрунтуються на помилковому тлумаченні природи представництва.

Здійснюючи правочин купівлі-продажу, ОСОБА_1 своїми діями створив та припинив цивільні права та обов`язки саме ОСОБА_2 щодо належного їй майна, а не свої, а отже, ОСОБА_1 не набув право на отримані в результаті купівлі-продажу житлового будинку кошти, оскільки діяв як представник.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що передача грошових коштів відмінній від довірителя особі є належним виконанням.

Незгода ОСОБА_1 з відмовою в визнанні обов`язковою явки позивача в судове засідання не свідчить про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування рішення суду.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 21 квітня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

М.С. Гончар