Провадження № 22-ц/4808/597/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

за участю апелянта ОСОБА_1 та

представника відповідача Публічного

акціонерного товариства

«Прикарпаттяобленерго» Загайкевич С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Пастернак І.А. 05 лютого 2021 року, повний текст якого складено 12 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подано позов до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 16.08.2000 року по 02.01.2001 рік та з 01.12.2001 року по 08.06.2004 року працював у відповідача на посаді юрисконсульта. На день його звільнення з роботи (08.06.2004 р.) відпрацював у відповідача 3 роки 10 місяців та 18 календарних днів (з 16.08.2000 р. по 02.01.2001 р. - 4 місяці та 14 календарних днів; з 03.12.2001 р. по 08.06.2004 р. - 3 роки 6 місяці та 4 календарних дні). Під час роботи мав право на надання, отримання та оплату щорічної основної відпустки з урахуванням стажу роботи в електроенергетичній промисловості, збільшеної на 4 календарних дні, тобто загальною тривалістю 28 календарних днів. Протягом часу роботи у відповідача зазначена відпустка з урахуванням збільшення в порядку частини 2 статті 6 Закону України «Про відпустки» йому не надавалась і тому ним не використовувалась. На день звільнення йому не була виплачена грошова компенсація за усі дні цієї невикористаної відпустки. На день подачі даного позову затримка у виплаті зазначених сум становить понад 13 років та 5 місяців або 317 місяців. Середній заробіток за весь час затримки виплати за невикористану відпустку за стаж роботи в електроенергетиці на день подачі позову становить 32532,24 грн (104,27 (середній заробіток за 1 місяць) х 317 місяців). В порушення частини 9 статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» протягом усього часу роботи він не був роботодавцем ознайомлений зі змістом колективного договору, чинного на підприємстві. Про своє право на отримання матеріальної допомоги він дізнався у червні 2015 року та у січні 2016 року, вивчивши умови колективних договорів. Враховуючи стаж роботи у відповідача понад 3 роки, він мав право на нарахування та отримання при використанні щорічних відпусток (основної та додаткової) матеріальної допомоги на оздоровлення за рахунок коштів товариства в розмірі 75 грн за кожну з відпусток. У 2003 та 2004 роках йому належали від відповідача матеріальні допомоги на оздоровлення відповідно в розмірі 50 грн (як за використання другого виду щорічної відпустки) та 150 грн (за використання обох видів відпустки), які йому не виплачені. Середній зарообліток за весь час затримки зазначених виплат становить 234 897 грн. Не проведення в день звільнення повного розрахунку заподіяло йому моральну шкоду, яку оцінює в 20 000 грн.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь 234 897 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (середній заробіток за 1 місяць в розмірі 714 грн х 317 місяців) та 20 000 грн моральної шкоди (а.с.15 том 1; а.с. 6-10, том 2).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.83-85, том 2).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що загальний трудовий стаж на день звільнення становив 2 роки 6 місяців та 5 календарних днів, оскільки на момент звільнення він працював у відповідача (з 16.08.2000 року по 02.01.2001 рік та з 01.12.2001 року по 08.06.2004 року) 2 роки 10 місяців та 19 календарних днів і як працівник електроенергетичної промисловості на підставі ч.2 ст.6 Закону України «Про відпустки» на момент звільнення мав право на збільшення основної відпустки не на 1 день, а на 3 календарні дні.

Суд неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи. Так, на момент звільнення з роботи він мав право на надання, отримання та оплату щорічної основної відпустки з урахуванням стажу роботи в електроенергетичній промисловості, збільшеної на 3 календарні дні, тобто 27 календарних днів (24+3). Однак, місцевий суд встановив його право на додаткову відпустку тривалістю 2 календарні дні як працівника з ненормованим робочим днем, що не є предметом спору, не розмежувавши визначені законом терміни «щорічна основна відпустка, тривалістю 24 календарні дні» (ч.2 ст.6 Закону України «Про відпустки») та «щорічна додаткова відпустка» (п.2 ч.1 ст.8 закону України «Про відпустки».).

Апелянт вважає, що враховуючи стаж роботи та положення колективного договору (додаток №6) як працівник з ненормованим робочим днем мав право на додаткову відпустку, тривалістю 2 календарні дні, нарахування та отримання при використанні щорічних відпусток (основної та додаткової) матеріальної допомоги на оздоровлення за рахунок коштів товариства 50 грн за кожну відпустку. У 2003 та 2004 році належали виплати суми матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 50 грн за використання додаткової щорічної відпустки та 100 грн за використання основної та додаткової щорічної відпустки. При цьому, згідно п.3.4 Колективного договору на 2003 рік, чинного з 31.03.2003 року, відповідач зобов`язався працівникам товариства при використанні щорічних відпусток надавати матеріальну допомогу на оздоровлення за рахунок коштів товариства в залежності від стажу роботи на підприємстві.

Щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди апелянт вказує, що факт заподіяння моральної шкоди неправомірними діями відповідача полягає у відмові у наданні запитуваної інформації, вимушених зверненнях до адвоката, виконавчої служби, правоохоронних органів та різні судові інстанції для відновлення свого права.

Крім того, висловлювання представника відповідача щодо його поведінки є наклепницькими, образливими, принизливими для нього та такими, що не відповідають дійсності та спричинили заподіяння моральної шкоди.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити (а.с.92-112, том.2).

Заперечуючи доводи апелянта, представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на безпідставність апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду. Вказує, що скаржником не враховано положення ч.2 ст.6 Закону №504/96-ВР, тому він мав право на отримання щорічної основної та додаткової відпустки з дня укладення трудового договору до дня його розірвання в загальній кількості 66 календарних днів. Фактично ним було використано 47 календарних днів, з яких 25 календарних днів у липні 2003 року, 1 календарний день у серпні 2003 року, 10 календарних днів у вересні 2003 року, 3 календарних дні у березні 2004 року, 8 календарних днів у квітні 2004 року. При звільненні підприємством проведено компенсацію за 19 календарних днів невикористаної відпустки, із них 16 календарних днів щорічної відпустки та 3 календарні дні щорічної додаткової відпустки. Суд правильно дійшов висновку, що відповідачем не допущено порушень законодавства у визначенні компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та виплатило позивачу всю суму, яка належала виплаті при звільненні, детально вивчив періоди надання щорічних основних відпусток, додаткових відпусток та повно з`ясував обставини справи. Вимога, апелянта щодо оплати матеріальної допомоги та оздоровлення за використанням основної та додаткової відпусток є незаконною та безпідставною, оскільки така допомога надається один раз на рік до будь-якої частини щорічної відпустки та підставі відповідної заяви працівника. Щодо позовної вимоги у відшкодуванні моральної шкоди, то вина підприємства у заподіянні моральної шкоди позивачу відсутня. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.126-131, том 2).

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» Загайкевич С.М., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.47,116,117,127,233,237-1 КЗпП України, встановивши, що стаж роботи на підприємстві позивача складав 2 роки 6 місяців та 5 календарних днів, вказаний стаж не давав права позивачу на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 75 грн, а лише у розмірі 50 грн, виходив з того, що матеріальна допомога на оздоровлення на всіх підприємствах, де діють колективні договори виплачуються працівникам один раз на рік при наданні щорічної відпустки, виплата працівнику ще один раз матеріальної допомоги на оздоровлення при використанні протягом року 2 календарних днів щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день є незаконною,тому безпідставною є вимога позивача щодо права на нарахування та отримання при використанні щорічної відпустки (основної та додаткової) матеріальної допомоги на оздоровлення за кожну з наведених вище відпусток. Оскільки при оформленні наказу про надання щорічної відпустки, тривалістю 26 календарних днів, за його заявою виплачено підприємством допомогу на оздоровлення в розмірі 50 грн, то вимога позивача щодо оплати матеріальної допомоги на оздоровлення за використання основної та додаткової відпусток є незаконною та безпідставною.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював у ВАТ «Прикарпаттяобленерго» у періоди: 16.08.2000 р. по 02.01.2001 р на посаді юрисконсульта Коломийського МРЕМу; з 03.12.2001 по 08.06.2004 на посаді юрисконсульта юридичного відділу, про що свідчить довідка ВАТ «Прикарпаттяобленерго» від 19.05.2011 року (т.1 а.с.6, 110-111).

На підтвердження позовних вимог апелянт надав рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.10.2016 року у справі № 344/7234/16-ц, залишене постановою ВСУ від 16.08.2017 року без змін, яким його позов до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» про захист права на інформацію задоволено (а.с.7-12).

Згідно наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 08.06.2004 року позивача звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.111, том 1).

Також позивачем подано особові рахунки за кожен місяць про розміри і види виплат за весь час роботи у ВАТ «Прикарпаттяобленерго» (а.с.14-26, том 1).

В особовому рахунку за серпень 2000 року вказано 11 робочих днів, 87,25 год, до видачі 157,88 грн (нараховано 187,50 грн, утримано 29.62); вересень 2000 року - 21 робочих днів, 167 год, до видачі 301,32 грн (нараховано 375 грн, утримано 73.68); жовтень 2000 року - 22 робочих днів, 160 год, до видачі 187,12 грн (нараховано 715,91 грн, утримано 528,79); листопад 2000 року - 13 робочих днів, 104,75 год, до видачі 191,87 грн (нараховано 234,31 грн, утримано 42.44); грудень 2000 року вказано 21 робочих днів, 135,25 год, до видачі 61,15 грн (нараховано 204,83 грн, утримано 143,68).

Січень 2001 року - 1 робочий день, 8,25 год, до видачі 125,46 грн (нараховано 142,74 грн, утримано 17,28), грудень 2001 року - 21 робочий день, 168,25 год, до видачі 461,33 грн (нараховано 600 грн, утримано 138,67).

Січень 2002 року - 21 робочий день, 144,75 год, до видачі 741,02 грн (нараховано 957,14 грн, утримано 216,12), лютий 2002 року - 20 робочих днів, 160 год, до видачі 331,09 грн (нараховано 600 грн, утримано 268,91),березень 2002 року - 20 робочих днів, 160 год, до видачі 739,03 грн (нараховано 1185,26 грн, утримано 446,23); квітень 2002 року - 7 робочих днів, 56,50 год, до видачі 217,44 грн (нараховано 490,91 грн, утримано 273,47); травень 2002 року - 19 робочих днів, 149,50 год, до видачі 513,98 грн (нараховано 800 грн, утримано 286,02), червень 2002 року - 18 робочих днів, 144,75 год, до видачі 691,72 грн (нараховано 900 грн, утримано 208,28); липень 2002 року - 23 робочих днів, 184,75 год, до видачі 692,02 грн (нараховано 900 грн, утримано 207,98); серпень 2002 року - 21 робочий день, 166 год, до видачі 546,45 грн (нараховано 700 грн, утримано 153,55); вересень 2002 року - 21 робочий день, 168,25 год, до видачі 611,84 грн (нараховано 769,13 грн, утримано 157,29); жовтень 2002 року - 19 робочих днів, 153 год, до видачі 810,09 грн (нараховано 1044,42 грн, утримано 234,33); листопад 2002 року - 10 робочих днів, 80 год, до видачі 260,16 грн (нараховано 345,71 грн, утримано 85,55); грудень 2002 року - 22 робочі дні, 175,50 год, до видачі 470,45 грн (нараховано 600 грн, утримано 129,55);

січень 2004 року - 20 робочих днів, 157,75 год, до видачі 524,42 грн (нараховано 610,22 грн, утримано 85); лютий 2004 року - 20 робочих днів, 160 год, до видачі 583,17 грн (нараховано 703,69 грн, утримано 120,52), березень 2004 року - 22 робочі дні, 176,50 год, до видачі 657,48 грн (нараховано 798,86 грн, утримано 141,38); квітень 2004 року - 21 робочий день, 166 год, до видачі 575,68 грн (нараховано 694,62 грн, утримано 118,94);

червень 2004 року - 6 робочих днів, 48,25 год, до видачі 00,0 грн (нараховано 708,11 грн, утримано 708,11);

Березень 2003 року - 20 робочі дні, 159,50 год, до видачі 649,03 грн (нараховано 829,59 грн, утримано 180,56); квітень 2003 року - 17 робочі дні, 135,50 год, до видачі 357,57 грн (нараховано 485,71 грн, утримано 128,14); травень 2003 року - 19 робочі дні, 152 год, до видачі 470,45 грн (нараховано 600 грн, утримано 129,55); вересень 2003 року - 19 робочі дні, 150,75 год, до видачі 536,41 грн (нараховано 696,12 грн, утримано 159,59), липень 2003 року - 23 робочі дні, 184,75 год, до видачі 102,85 грн (нараховано 752,87 грн, утримано 650,02), вересень 2003 року - 19 робочих днів, 151,75 год, до видачі 441,48 грн (нараховано 582,03 грн, утримано 140,55), вересень 2003 року - 22 робочі дні, 176,50 год, до видачі 472,22 грн (нараховано 607,12 грн, утримано 134,90), жовтень 2003 року - 23 робочі дні, 183,50 год, до видачі 462,53 грн (нараховано 604,01 грн, утримано 141,48); листопад 2003 року - 20 робочих днів, 160 год, до видачі 468,99 грн (нараховано 607,30 грн, утримано 138,31).

У томі 1 на а.с.27-31,32, 43 наявні Колективний договір між власником та трудовим колективом ВАТ «Прикарпаттяобленерго» на 2002-2003 роки, Положення про порядок нарахування доплат за роз`їздний характер роботи працівникам ВАТ «Прикарпаттяобленерго», колективний договір між власником та трудовим колективом ВАТ «Прикарпаттяобленерго» на 2002-2003 роки.

Згідно п.3.4 Колективного договору між власником і трудовим колективом Відкритого акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» на 2002-2003 роки, схваленого на конференції трудового колективу 22 березня 2002 року, при виході у чергову відпустку власник зобов`язується надавати працівникові матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі, не меншому від 100 грн у рівних розмірах для всіх працюючих один раз на рік, але при використанні основної частини відпустки тривалістю 14 календарних днів (а.с.28-зворот, том 1).

Згідно п.3.4 Колективного договору Відкритого акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» на 2003 рік, схваленого працівникам товариства при використанні щорічних відпусток надається матеріальна допомога на оздоровлення за рахунок коштів товариства в залежності від стажу роботи на підприємстві: до 3 років - 50 грн, від 3-5 років -75 грн, від 5-10 років 100 грн, від 10-15 років-150 грн, від 15-20 років-200 грн, від 20 років 250 грн (а.с. 44-зворот, том 1).

Згідно переліку професій працівників, що мають право на додаткові відпустки у відповідності Закону України «Про відпустки» на 2002-2003 рік (а.с.33, том 1) Положення про преміювання працівників ВАТ «Прикарпаттяобленерго» (а.с.37, том 1).

Із змісту відповіді Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради від 02.02.2012р. за №/166Ч встановлено, що відповідно до Положення «Про порядок повідомної реєстрації галузевих і регіональних угод, колективних договорів, затвердженого постановою КМУ від 05.04.1994 року №225 та ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» в 2000-2004 роках виконкомом міської ради були зареєстровані наступні колективні договори: №134 від 02.08.2000 року, №43 від 27.03.2002 року, №38 від 01.04.2003 року (а.с.63, том 1).

Згідно особового рахунку на вересень 2003 року : робочі дні 14, 111,75 год; відпустка за поточний місяць - 8 робочих днів (10 календарних),64, 75 год. До видачі 472,22 грн (а.с.113, том 1).

на березень 2004 року : робочі дні 15, 120 год, нараховано 477,28; відпустка за поточний місяць - 3 робочих днів (3 календарні) 24,75 год. До видачі 657,48 грн (а.с.114, том 1).

на квітень 2004 року : робочі дні 1; відпустка за поточний місяць - 6 робочих днів (8 календарні), відпустка за поточний місяць - 21 день. До видачі 575,68 грн (а.с.114, том 1).

При вирішенні цього спору судом вірно застосовані норми матеріального права.

Відповідно до вимог статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

За змістом статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, яка складається з: основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 20 лютого 2012 у справі №21-430а11 та від 06 листопада 2013 року у справі №21-350а13, матеріальна допомога на оздоровлення входить до системи оплати праці, є складовою заробітної плати, з неї нараховується та сплачується страховий внесок або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно статті 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За таких обставин, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, матеріальна допомога на оздоровлення тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Але лише при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Стаття 74 КЗпП України, ст.ст.2, 6 Закону України «Про відпустки» передбачають право громадян, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, на щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Зокрема,ст.2 Закону України «Про відпустки» встановлює беззастережно право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до положень ст.75 КЗпП України, ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відліковується з дня укладення трудового договору. Промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, а також зайнятому на відкритих гірничих роботах, на роботах на поверхні шахт, розрізів, кар`єрів і рудників, на будівельно-монтажних роботах у шахтному будівництві, на транспортуванні та збагаченні корисних копалин надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні із збільшенням за кожних два відпрацьованих роки на 2 календарних дні, але не більше 28 календарних днів.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України Про відпустки працівникам надається щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці, зокрема працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Згідно Додатку до Колективного договору визначено Перелік професій працівників, що мають право на додаткові відпустки у відповідності із Законом України «Про відпустки», серед яких є професія юриста, який має право на додаткову відпустку тривалістю 2 календарних дні як працівник з ненормованим робочим днем.

Стаття 79 КЗпП України передбачає, що щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості.

Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Згідно із статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Відповідно до листа Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо грошової компенсації працівникам за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток» від 24.06.2011 за №208/13/116-11, статтею 24 Закону «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За бажанням працівника частина щорічної відпустки змінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткової відпусток не повинна бути менше, ніж 24 календарних дні. Тому за бажанням працівника, після використання ним за робочий рік, за який надається відпустка, 24 календарних днів щорічної відпустки за решту днів невикористаної щорічної відпустки має бути виплачено грошову компенсацію. За невикористану щорічну відпустку працівник може отримати компенсацію тільки при звільненні. Кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу. Загального нормативно-правового акта, який би визначав порядок розрахунку кількості днів щорічної відпустки, немає. Тому при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, закладеним у постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 N 100 ( 100-95-п ) "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто прив`язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник.

Відповідно до інформації, викладеної в листі Міністерства праці та соціальної політики України №13-1735 від 12.05.2000 «Про норму тривалості робочого часу на 2000 рік», така розрахована за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю і залежно від тривалості робочого тижня становить, зокрема, при 40-годинному робочому тижні 1995 годин.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові відпустки не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ВАТ «Прикарпаттяобленерго» з 16.08.2000р. по 02.01.2001р. та з 03.12.2001 року по 08 червня 2004 року. Тобто, загальний трудовий стаж позивача в електроенергетиці на час звільнення становив 3 роки 10 місяців та 18 календарних днів.

За період трудових відносин з 16.08.2000р. по 02.01.2001р. позивач відпрацював 109 робочих днів. Отже, мав право на частину основної щорічної відпустки за відпрацьовані дні із розрахунку тривалість щорічної відпустки позивача становила 26 календарних дні (24 календарних дні основної відпустки + 2 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день згідно Колективного договору) : (366-10)= 0,073х109=7,957 = в результаті округлення 8 робочих днів відпустки.

Оскільки позивач у жовтні та грудні 2000 року використовував лише відпустку без збереження заробітної плати загальною кількістю 20 робочих днів, тому роботодавцем при звільненні вірно йому виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 8 календарних днів. Ці обставини відображені у особових рахунках по заробітній платі за кожен місяць (а.с.14-15, том 1).

Таким чином, за зазначений період часу відповідач здійснив повний розрахунок при звільненні з позивачем, виплативши, зокрема, і компенсацію за усі дні невикористаної основної щорічної відпустки, право на які виникло у позивача, і правовідносини припинилися.

Безперервний стаж роботи це тривалість останньої безперервної роботи на підприємстві, в установі, організації або декількох підприємствах за умови безпосереднього переходу з одного підприємства до іншого.

За загальним правилом, цей стаж роботи приймається для обчислення відпустки, оскільки положення частини 1 статті 6 закону України «Про відпустки» пов`язують відлік щорічної основної та додаткових відпусток з дня укладення трудового договору, право на які у перший рік роботи виникає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації (стаття 79 КЗпП України) .

Отже, за період з 03.12.2001 по 08.06.2004р. безперервний стаж роботи ОСОБА_1 на день звільнення становив 2 роки 6 місяців 5 днів.

За перший відпрацьований робочий рік (з 03.12.2001р. по 02.12.2002р.) тривалість щорічної відпустки позивача становила 26 календарних дні (24 календарних дні основної відпустки + 2 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день згідно Колективного договору).

За другий рік роботи (з 03.12.2002р. по 02.12.2003р.) тривалість щорічної відпустки становила 26 календарних дні (24 календарних дні основної відпустки + 2 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день).

За третій період робочого часу (з 03.12.2003р. по 02.12.2004р.) позивач мав би право на отримання щорічної відпустки тривалістю 28 календарних днів (26 календарних дні основної відпустки (збільшена за два відпрацьовані роки на 2 календарних дні згідно частини 2 статті 6 Закону України «Про відпустки») + 2 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день), однак у третьому періоді роботи ОСОБА_1 пропрацював 6 місяців 5 календарних днів (03.12.2003-08.06.2004).

Так, у періоді роботи з 03.12.2003р. по 08.06.2004р.ж позивач відпрацював 181 календарний день, із них: грудень 2003р. - 29 календарних днів, січень 2004р. - 29 календарних днів, лютий 2004р. - 29 календарних днів, березень 2004р. - 30 календарних днів, квітень 2004р. - 29 календарних днів, травень 2004р. - 27 календарних днів, червень 2004р. 8 календарних дні. Позивач мав право використати у третьому періоді роботи 14 календарних днів відпустки (з урахуванням математичних правил округлення), в тому числі 13 календарних днів щорічної основної відпустки та 1 календарний день щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день.

При звільненні, підприємством проведено компенсацію за 19 календарних днів невикористаної відпустки, із них 16 календарних днів щорічної основної відпустки та 3 календарних дні щорічної додаткової відпустки, що підтверджується особовим рахунком за червень 2004р. (а.с.115, том 1).

З огляду на зазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не допущено порушень законодавства у визначенні тривалості відпусток та обчисленні компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та підприємство виплатило позивачу всю суму, яка належала позивачу при звільненні, а отже, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати за невикористану щорічну основну відпустку не підлягає до задоволення.

При визначенні права на збільшену основну відпустку на два календарних дні за кожних два відпрацьованих роки роботодавцем вірно не взято до уваги період роботи позивача з 16.08.2000р. по 02.01.2001р. з огляду на принцип обчислення відпусток з дня укладення трудового договору. При цьому загальний стаж роботи на підприємстві після припинення трудових правовідносин на обчислення кількості днів відпусток (як основної, так і додаткової) не впливає і попередній період роботи не може бути врахований.

Щодо вимоги позивача про ненарахування та не виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення, слід зазначити наступне.

Позивач посилається на те, що згідно п.3.4 Колективного договору на 2003 рік, відповідач зобов`язувався працівникам товариства при використанні щорічних відпусток надавати матеріальну допомогу на оздоровлення за рахунок коштів товариства в залежності від стажу роботи на підприємстві, зокрема: до 3 років 50 грн, від 3 до 5 років - 75 грн, звертаючи увагу на те, що йому підприємство мало надавати матеріальну допомогу при наданні кожної частини відпустки.

За період роботи з 03.12.2001 по 08.06.2004р. безперервний стаж роботи ОСОБА_1 на день звільнення становив 2 роки 6 місяців 5 днів.

При обчисленні права на матеріальну допомогу у певному розмірі слід також враховувати початок трудових відносин, оскільки за попередній період трудові відносини припинилися і проведений повний розрахунок.

Таким чином, у позивача виникло право на матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 50 гривень, яка виплачувалася підприємством один раз на рік, за умови якщо на час надання основної відпустки позивач безперервно пропрацював не менше року.

Безпідставною є вимога позивача щодо права на нарахування та отримання при використанні щорічної відпустки (основної та додаткової) матеріальної допомоги на оздоровлення за кожну з наведених вище відпусток або при поділі цих відпусток на частини.

За загальним правилом, матеріальна допомога на оздоровлення на всіх підприємствах, в установах, організаціях виплачується працівникам один раз на рік при наданні щорічної відпустки.

Відповідно до листа Обласної профспілкової організації ВАТ Прикарпаттяобленерго від 02.04.2018 року, матеріальна допомога на оздоровлення виплачувалась у товаристві працівникам при використанні ними основної щорічної відпустки один раз на рік (а.с.128, т.1).

Як встановлено із матеріалів справи, у 2003 році позивачу, при оформленні наказу про надання щорічної відпустки, тривалістю 26 календарних днів, за його заявою виплачено підприємством допомогу на оздоровлення в розмірі 50 грн, що підтверджується особовим рахунком (а.с.112, т.1).

Оскільки порядок та розмір матеріальної допомоги на оздоровлення працівників ПАТ «Прикарпаттяобленерго» встановлений Колективним договором з додержанням норм і гарантій, передбачених законодавством, судом правильно встановлено, що порушення трудових прав позивача, які полягали у невиплаті або у виплаті нижчого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, не було.

Таким чином, вимога позивача щодо оплати матеріальної допомоги на оздоровлення за використання основної та додаткової відпусток є безпідставною.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу грошової компенсації за невикористання щорічної основної відпустки та невиплату в повному обсязі матеріальної допомоги на оздоровлення, тому відсутні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення на користь позивача зазначених виплат.

Крім того, як на підставу стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що відповідачем не надавалася йому інформація щодо його трудової діяльності та відомості про нарахування йому заробітку, стаж роботи, колективні договори, які діяли на підприємстві. У зв`язку з чим він зобов`язаний був захищати своє порушене право на інформацію у суді. Про що ухвалено Апеляційним судом Івано-Франківської області рішення від 19 жовтня 2016 року про задоволення його позовних вимог.

Такі неправомірні дії відповідача, які полягали у ненаданні інформації, завдали йому моральної шкоди.

Суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, оскільки ним не доведено, що порушення його законних прав, які полягали у ненаданні інформації щодо трудової діяльності призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки факту порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, які полягали у не проведенні повного розрахунку на день звільнення не встановлено, а інформація щодо трудової діяльності позивача могла бути отримана і з інших джерел і за допомогою цієї інформації не підтвердилися факти порушення прав, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з ухваленим рішенням на основі власного помилкового тлумачення норм матеріального права апелянтом, правильних висновків місцевого суду не спростовують, тому залишаються колегією суддів без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до не правильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України,суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року.