Провадження № 2/487/719/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва, у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участю секретаря судового засідання Поліщук І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

14.10.2014 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (стара назва ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 24172,50 грн.

Свій позов позивач обґрунтував тим, що 05.10.2009 року між Банком та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого він надав відповідачу кредит у сумі 15000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Але відповідач не дотримувався строків погашення заборгованості за кредитним договором, тому станом на 31.08.2014 року утворилась заборгованість, в розмірі 24172,50 грн., яка складається з наступного: 17069,26 грн. - заборгованість за кредитом; 5133,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 581,01 грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1139,17 грн. - штраф (процентна складова).

Оскільки відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з нього зазначену заборгованість.

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 17.10.2014 року відкрито провадження по справі.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 12.12.2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.10.2009 року у розмірі 24172,50 грн., в тому числі: 17069,26 грн. - заборгованість за кредитом; 5133,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 581,01 грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1139,17 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60грн.

26.08.2020 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 12.12.2014 року.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 12.10.2021 року скасовано заочне рішення від 12.12.2014 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 24.03.2021 року витребувано у акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»:

- докази, що свідчать про відкриття карткового рахунку на ім`я ОСОБА_1 , на який були перераховані кредитні кошти відповідно до умов заяви від 05.10.2009 року, як посилається позивач, з зазначенням номеру платіжної картки, яка була видана до відкритого карткового рахунку;

- належні, допустимі докази ознайомлення ОСОБА_1 з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, доданими Позивачем до позовної заяви, у викладеній редакції, зокрема, екземпляр з підписом ОСОБА_1 ;

- завірені належним чином документи, що підтверджували б факт отримання платіжної картки, яка була надана АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 ;

- завірені належним чином виписки по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , на який були перераховані кредитні кошти до умов заяви 05.10.2009 року та/або інших первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення;

- завірені належним чином документи, які підтверджують факт видачі та отримання ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до умов заяви від 05.10.2009 року;

- завірені належним чином, виписки по рахунку, згідно з якими зроблений розрахунок заборгованості ОСОБА_1 до умов заяви від 05.10.2009 року.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява останнього про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечує.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 05.10.2009 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві, ОСОБА_1 висловив свою згоду з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно поданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку відповідач станом на 31.08.2014 року має заборгованість за кредитним договором на загальну суму 24172,50 грн., з яких: 17069,26 грн. - заборгованість за кредитом; 5133,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 581,01 грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1139,17 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 05.10.2009 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 250,00 грн.

Між тим, позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн., при цьому докази отримання останнім кредитної суми або узгодження сторонами Договору кредитного ліміту на кредитну картку в такому розмірі матеріали не містять.

Позивач стверджує, що «відносно зміни кредитного ліміту Банк керувався п.3.2 та п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт». Проте, доказів того що відповідач надавав таку згоду Банку матеріали справи також не містять, інформація про таку згоду відсутня і у заяві від 05.10.2009 року, навпаки, в ній чітко визначений кредитний ліміт в розмірі 250,00 грн. Також, матеріали справи не містять відомостей про таку зміну (або кількох змін) кредитного ліміту із встановленням нового розміру кредитного ліміту та дати початку дії нового ліміту.

Більш того, в заяві від 05.10.2009 року процент за користування кредитними коштами складає 2,5% щомісячно. Між тим всупереч даної заяви позивач посилається у своєму позові на те, що процент за користування кредитними коштами становить 30% річних не надавши на підтвердження цього жодного доказу.

Крім того, у заяві позичальника від 05.10.2009, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути складові його повної вартості, зокрема процентів за користування кредитними коштами, а також пеню та комісію за користування кредитом і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 05.10.2009 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, доданий до позову, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі не містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://privatbank.ua/terms/pages/70) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

У позовній заяві уповноваженим представником позивача висловлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача.

Заявляючи у відповідності до вимог ч. 3 ст.211 ЦПК України клопотання про розгляд справи за її відсутності, особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з`ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання.

Крім того, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст.82 ЦПК України саме позивача.

За вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд вважає, що позивачем в порушення ст.81 ЦПК України не надано доказів того, що платіжна банківська карта, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк її дії, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

На час розгляду справи позивачем не виконана ухвала Заводського районного суду м.Миколаєва від 24.03.2021 року щодо витребування доказів по справі.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором б/н від 05.10.2009 не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог.

Відповідно до ч. 2, ч. 4, ч. 8 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Але, матеріали справи не містять доказів, що АТ КБ «ПриватБанк» у визначеному ст.83 ЦПК України порядку повідомляв суд про неможливість подання витребуваних на підставі ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 24.03.2021 року, доказів стосовно ОСОБА_1 .

Отже, з огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст..141 ЦПК України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення набуває законної сили через 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: Ж.П. ПАВЛОВА