ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Херсон

єдиний унікальний номер справи 653/3925/19

номер провадження 22-ц/819/1275/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Приходько Л.А.,

секретар Дундич А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Делалової О.М. у цивільній справі №653/3925/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір б/н від 29.08.2011 року, відповідно до якого

ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1000 грн., у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховував відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на вищевказаному банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитними відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображається у розрахунку заборгованості за договором, чим не виконав вимоги ст.509,526,1054 ЦК України.

У зв`язку з неналежним виконанням покладених на відповідача обов`язків за кредитним договором, ОСОБА_1 станом на 30.09.2019 року мав заборгованість у сумі 14749,35 грн., яка складається з: 928,80 грн. заборгованості за кредитом; 11170,53 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1471,48 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 678,54 грн. штраф (процентна складова).

Враховуючи викладене, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 14749,35 грн. за кредитним договором №б/н від 29.08.2011 року, а також судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 29.08.2011 року в сумі 928,80 грн. та судовий збір в розмірі 121,02 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» через свого уповноваженого представника Крилову О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та ухвалити в цій нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши порушення норм матеріального права.

Вказує, що випискою про рух коштів відповідача, підтверджується, що ОСОБА_1 активно користувався кредитним лімітом, в той час, як главою 71 ЦК України не передбачено надання безоплатного кредиту фінансовою установою, відтак, на думку апелянта, суд перевіряючи законність та обґрунтованість позовних вимог не перевірив інформацію, що міститься у розрахунку заборгованості.

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної карти відповідача баланс станом на дату укладання кредитного договору, всі операції за кредитною картою. Зазначений доказ має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.2012 року №578/5.

На думку апелянта, є доведеним факт укладання між сторонами договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів.

Відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифів не свідчить про те, що ОСОБА_1 не був ознайомлений з ними, вказана обставина не свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що банком до суду надано копію заяви від 29.08.2011 року, з якої серед іншого чітко вбачається, що відповідач висловив згоду про оформлення договору, отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані його у письмовому вигляді.

На підтвердження досягнення між сторонами усіх істотних умов договору при укладенні кредитного договору, позивачем надано суду копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана особисто відповідачем.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

На переконання апелянта встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти банку у стягненні відсотків по кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Уповноважений представник АТ КБ «Приватбанк» Логвіновська А.А.,будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в судове засіданні не з`явилась, на електронну адресу суду надіслала клопотання в якому просила апеляційний розгляд справи провести за відсутності представника банку, посилаючись на перебування у відпустці.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, судова кореспонденція, яка була неодноразово направлена відповідачу рекомендованими поштовими відправленнями за адресами місця його реєстрації та перебування, що наявні в матеріалах справи, була повернута до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно із приписами п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У відповідності до ч.10 ст. 130 ЦПК України якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

За викладених обставин апеляційний суд виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України вважає, що неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі не оспорюється правильність висновків суду щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у якості заборгованості за тілом кредиту у сумі 928,80 грн., а тому з огляду на положення ч.1 ст. 367 ЦПК України, зазначені обставини в апеляційному порядку не переглядаються, оскільки не є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Предметом розгляду на стадії апеляційного перегляду є стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, а також комісії, штрафів та пені.

Із матеріалів справи вбачається, що 29.08.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви, що засвідчено підписом відповідача (а.с. 8).

Цього ж дня, тобто 29.08.2011 року ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування за умов використання кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором SAMDN6149 (а.с. 9).

Зазначена довідка, серед іншого містить інформацію зокрема про базову відсоткову ставку за користування кредитом в місяць, яка визначена у розмірі 2,5%, розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів визначений до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним, обумовлено стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості, штрафу при порушенні строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості за кредитним договором з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісії.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконував, внаслідок чого за розрахунком банку станом на 30.09.2019 року відповідач мав заборгованість 14749,35 грн., яка складається з: 928,80 грн. заборгованості за кредитом; 11170,53 грн. заборгованість за процентам за користування кредитом; 1471,48 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 678,54 грн. штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 14749,35 грн., штрафу 500 грн (фіксована частина), 678,54 грн. штраф (процентна складова), 1471,48 грн. пені та комісії за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із безпідставності позовних вимог в цій частині, з огляду на відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві. При цьому суд зазначив, що Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.08.2011 року шляхом підписання анкети заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмову вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати кредиту, процентів, пені, штрафів за користування кредитними коштами.

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції неможливо, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою-другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Задовольняючи позовні вимоги банку лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, та відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, зокрема у стягненні процентів за користування кредитом, суд першої інстанції, серед іншого, не врахував правовий висновок Верховного суду, викладений у постанові від 04.12.2019 року у справі №750/6058/17-ц щодо того, що підписання позичальником довідки про ознайомлення із умовами кредитування свідчить про те, що відповідач погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування.

В матеріалах даної справи наявна довідка від 29.08.2011 року про умови кредитування та використання кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить підпис позичальника.

Розглядаючи справу та надаючи правову оцінку позовним вимогам банку на предмет обґрунтованості їх задоволення, суд першої інстанції в порушення вимог ст.89 ЦПК України не надав оцінки поданого стороною позивача доказу (довідки від 29.08.2011 р. про умови кредитування, яка містить підпис позичальника) та не зазначив правових аргументів не врахування вказаної довідки, належним чином не перевірив доводів позовної заяви щодо встановлення процентної ставки у розмірі 30% на рік.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію, висвітлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) де зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіряючи доводи позивача на стадії апеляційного перегляду на предмет їх обґрунтованості в оскаржуваній частині судового рішення, колегією суддів встановлено, що за наслідками укладення між сторонами кредитного договору, ОСОБА_1 було надано кредитну карту за № НОМЕР_1 , датою відкриття зазначено 14.07.2011 року, термін дії якої визначено до 08/15 (а.с. 54).

Матеріали справи не містять відомостей, та всупереч ст. 12,81 ЦПК України позивачем до суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що зазначена кредитна карта після закінчення її строку дії у подальшому була перевипущена банком, відомостей щодо пролонгації терміну дії картки позивачем не надано.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість по процентам, нарахованим за період з 31.10.2011 року по 30.09.2019 рік в загальному розмірі 11 170 грн 53 коп.

При цьому строк дії картки відповідно до довідки позивача (а.с.54) визначено до 08/15.

Таким чином з урахуванням правової позиції ВП Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12-ц щодо припинення у кредитодавця права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом розмір процентів за користування кредитними коштами, нарахування позивачем заборгованості по процентам за період з 01.09.2015 року по 30.09.2019 рік є безпідставним, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Як вбачається із розрахунку позивача заборгованість відповідача по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 31.10.2011 по 01.09.2015 року становить 2367 грн. 47 коп.

Разом з тим із виписки, наданої банком по картковому рахунку ОСОБА_1 , вбачається, що починаючи з 13.10.2016 року по 18.03.2017 року включно, банком здійснювалися фінансові операції, які полягали у автоматичному погашенні простроченої заборгованості з іншої картки позичальника, загальна сума таких відрахувань в цілому становить 3628,87 грн., яка за своїм розміром є більшою, а ніж та, що підлягала б стягненню 2367 грн. 47 коп.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією, а також штрафами, апеляційний суд враховує наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові

від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про необхідність одночасного стягнення штрафів (фіксована та процента складові), та пені.

Як слідує із позовної заяви, банком визначено загальну заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1471,48 грн., диференціацію (поділ) окремого розрахунку заборгованості по кожній із вимог, самостійно за пенею та окремо за комісією позивачем не надано, а тому враховуючи викладене, а також зважаючи на неможливість одночасного стягнення з боржника штрафу та пені, колегія суддів вважає безпідставними позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за пенею та комісією.

Не можуть бути задоволені і вимоги щодо стягнення штрафів в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 5% (процентна складова) від суми заборгованості, що становить 46,44 грн. (928,8х5%), а загалом 546,44 грн, оскільки списана банком сума коштів 3628,87 грн, вочевидь перевищує зазначені суми (2367 грн 47 коп. +546,44 грн = 2913,91 грн.).

У відповідності до приписів п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями п.1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом, пенею, комісією та штрафом, однак допустився помилок у мотивах прийнятого рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року в зазначеній (оскаржуваній) частині підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення суду, з огляду на межі його перегляду, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом, штрафу, пені та комісії змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків,, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.В.Базіль

Судді: В.В. Майданік

Л.А.Приходько