КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7838/2021
У Х В А Л А

31 серпня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Нікітіної-Дудікової Ганни Юріївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду 15 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нікітіна-Дудікова Г.Ю. подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

19 квітня 2021 року матеріали справи витребувані з Шевченківського районного суду міста Києва.

Матеріали справи надійшли до Київського апеляційного суду 7 липня 2021 року.

Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 9 липня 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху з визначенням строку для подачі заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав для поновлення строку, усунення недоліків апеляційної скарги та надання документів про оплату судового збору.

4 серпня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Нікітіної-Дудікової Г.Ю. на усунення недоліків, в якій вона просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що позивач копії рішення суду не отримував, а зі змістом рішення суду ознайомився після його оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 16 березня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути

також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

З протоколу судового засідання вбачається, що у судовому засіданні 25 листопада 2020 року судом були проголошені вступна та резолютивна частини рішення суду, де суд зазначив, що повний текст рішення буде складено 1 грудня 2020 року, дата виготовлення повного тексту рішення судом не зазначена, згідно супровідного листа копія рішення суду була направлена на адресу позивача 18 грудня 2020 року (с.с.153, т.2), однак відомості про її отримання матеріали справи не містять, а згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення суду було оприлюднене 16 березня 2021 року, тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження рішення суду позивачу підлягає поновленню.

Також до заяви на усунення недоліків додано апеляційну скаргу, в якій зазначено повне місце проживання позивача, а також номери засобів зв`язку та електронної пошти учасників справи.

Крім того, до заяви на усунення недоліків додано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 3 457грн 80коп.

У заяві на усунення недоліків представник позивача - адвокат Нікітіна-Дудікова Г.Ю. стверджує, що позивачем було заявлено п`ять позовних вимог немайнового характеру, від сплати двох з яких він звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому позивач повинен сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 457грн 80коп.

Також представник позивача - адвокат Нікітіна-Дудікова Г.Ю. посилається на те, що позивачем не було заявлено вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позивач просив стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, тому відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у спорах про стягнення заробітної плати.

Колегія суддів не погоджується з доводами адвоката Нікітіної-Дудікової Г.Ю. з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розраховуючи розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивач також посилався на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Отже, зазначеними нормами передбачено, що у разі винесення рішення про поновлення працівника на роботі, вирішується питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу діючими нормами не передбачена.

З тексту заяви адвоката Нікітіної-Дудікової Г.Ю. від 3 серпня 2021 року вбачається, що вона обізнана з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 про те, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є майновою вимогою, так як визначена у грошовому вимірі, а відтак твердження адвоката Нікітіної-Дудікової Г.Ю, що позивачем заявлені вимоги тільки немайнового характеру, є необґрунтованими та безпідставними.

Не зазначення у позовній заяві словосполучення «середній заробіток» не свідчить, що позивачем не заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а заявлені вимоги про стягнення заробітної плати, так як викладаючи обставини справи та обґрунтовуючи позовні вимоги у цій частині, позивач просив стягнути саме середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що адвокат Нікітіна-Дудікова Г.Ю., як фахівець у галузі права, обізнана з вищевикладеними положеннями і її посилання у заяві на усунення недоліків, що позивачем заявлені вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу, направлені на ухилення від сплати судового збору за вказані позовні вимоги.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено й в статті 129 Конституції України.

На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним.

У рішенні у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Вимога про сплату державного мита необхідна для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року).

Отже, вимога про оплату судового збору не є перепоною для звернення до суду та не порушує гарантованого права сторони на судовий захист, а направлена на відшкодування витрат, які несе держава, для забезпечення здійснення правосуддя.

Статтею 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За таких обставин, встановлення діючим законодавством права на апеляційний перегляд справи, не може бути підставою для невиконання особою, яка бажає реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення, норм законодавства, які визначають дотримання певних умов для здійснення такого права, зокрема, сплату судового збору, що передбачено Законом України «Про судовий збір».

Отже, вимога сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги не суперечить судовій практиці Європейського суду з прав людини і не може вважатися перешкодою у доступі до правосуддя.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги у вигляді оплати судового збору за подання апеляційної скарги, так як в ухвалі від 9 липня 2021 року наведено обґрунтування розміру судового збору, який підлягає оплаті при поданні даної апеляційної скарги, копія ухвали направлена для виконання не тільки представнику позивача - адвокату Нікітіній-Дудіковій Г.Ю., а і позивачу, ним отримана 5 серпня 2021 року (с.с.189 т.2), проте станом на 30 серпня 2021 року не виконана. Незгода представника позивача з визначеним судом розміром судового збору, не є підставою для продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, згідно якої, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Оскільки апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 356ЦПК України, так як не оплачена судовим збором у встановленому законом розмірі, апеляційна скарга підлягає поверненню скаржнику.

Керуючись статтями 185, 354, 357 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нікітіної-Дудікової Ганни Юріївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу вважати неподаною та повернути представнику позивача.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк