Провадження № 2/752/533/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 липня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Коротун Т.В.

позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ТОВ «Мегатекс» Акулова Р.О.

розглянувши в місті Києві в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатекс», третя особа ОСОБА_2 тпро поновлення на роботі,

встановив:

09.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Мегатекс» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

12.07.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

29.08.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2

04.12.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, зазначено, що 11.09.2017 року її було прийнято на посаду заступника генерального директора із правових питань ТОВ «Мегатекс» за сумісництвом. 23.04.2018 року нею була подана заява про звільнення із займаної посади за згодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказувала, що з 07 по 25.05.2018 року вона перебувала на лікарняному, про що повідомила відповідача. Проте, відповідач за її відсутності звільнив її з роботи 07.05.2018 року наказом № 15-К від 07.05.2018 року, який був надісланий електронною поштою. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки в останній день роботи вона була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а у подальшому своєї згоди на звільнення під час перебування на лікарняному вона не надавала. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд поновити її на посаді заступника генерального директора із правових питань ТОВ «Мегатекс» з 07.05.2018 року.

21.08.2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ТОВ «Мегатекс», відповідно до змісту якого останні заперечують проти заявлених позовних вимог, просять суд відмовити у задоволенні заявленого позову.

06.04.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої позивач зазначив, що обставини на які посилається відповідач, як підстави для спростування позову, не відповідають дійсності, просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

27.09.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив.

03.10.2018 року відповідачем подано заперечення.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 відсутня, подала до суду заяву про завершення розгляду справи за її відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Мегатекс» заперечував проти заявлених позовних вимог з зазначених у відзиві підстав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні відсутній, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі.

Врахувавши думку позивача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11.09.2017 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду заступника генерального директора із правових питань ТОВ «Мегатекс» за сумісництвом.

23.04.2018 року ОСОБА_1 звернулася до генерального директора ТОВ «Мегатекс» із заявою про звільнення з посади заступника генерального директора із правових питань з 07.05.2018 року за згодою сторін.

Наказом ТОВ «Мегатекс» від 07.05.2018 року № 15-к ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади з 07.05.2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно з листком непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07.05.2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 07.05.2018 року по 08.05.2018 року, а згідно листка непрацездатності серія АДІ № 196871 від 10.05.2018 року - з 10.05.2018 року по 25.05.2018 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувані роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами.

У відповідності до ч. 3 ст. 43 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно із ч. 1 ст. 81, ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що згода працівника та роботодавця щодо анулювання домовленості про звільнення ОСОБА_1 за загодою сторін - відсутня, а тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивачки на роботі, оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її звільнення за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП України відбулось із порушенням норм трудового законодавства України.

Підставою для звільнення стала особиста письмова заява позивачки, яка містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін. При цьому, зі змісту заяви, датованої 23.04.2018 року, яка міститься в матеріалах справи, слідує, що позивачка власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін з 07.05.2018 року. Вказана заява була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Жодних доказів вчинення щодо позивача відповідачем тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення 23.04.2018 року матеріали справи не містять. До правоохоронних органів з цього приводу позивачка також не зверталася. Крім того, на час прийняття наказу про звільнення 07.05.2018 року позивач не виявила наміру анулювати таку домовленість.

Разом із тим, Рішенням Конституційного Суду України від 04.09.2019 року № 6-р (ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України, визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Вказаний висновок висловлений також у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19) та від 11.06.2020 року у справі № 481/1043/17 (провадження № 61-37451св18).

Враховуючи те, що наказ про звільнення позивача видано ТОВ «Мегатекс» 07.05.2018 року, тобто у період, коли позивачка була непрацездатна, суд дійшов висновку про те, що мало місце порушення прав ОСОБА_1 , а саме звільнення її у день тимчасової непрацездатності, що може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності погодженої сторонами підстави для звільнення, а саме з 28.05.2018 року.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, шляхом зміни дати звільнення позивача. Підстави для задоволення позову про поновлення на роботі відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України суд, -

виршив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатекс», третя особа ОСОБА_2 тпро поновлення на роботі, задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника генерального директора з правових питань товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатекс» відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк