Провадження № 2/537/237/2021
Справа № 537/3755/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2021 Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Дядечко І.І., за участі секретаря судового засідання Карпук Ю.Р., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» до ОСОБА_2 про виселення, стягнення заборгованості за користування жилою площею та комунальні послуги,

встановив:

Представник АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» звернувся до суду з позовом, відповідно до вимог якого просить суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_2 з гуртожитку по АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» суму заборгованості за користування жилою площею і за комунальні послуги за період з 01.11.2019 по 31.08.2020 включно, у розмірі 9 172 грн 65 коп., та стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» сплачений судовий збір в сумі 4 204 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що у власності ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» перебуває гуртожиток по АДРЕСА_2 , загальною площею 5812 м. кв. для проживання робітників, які працюють на даному підприємстві. Згідно ордеру №9 від 11.12.2017 ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_4 , доньками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було заселено до зазначеного гуртожитку та виділено житлову площу в кімнаті №27. 01.07.2020 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання. Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.09.2020 у справі №537/2540/20 ОСОБА_5 було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_3 . Станом на дату подання даної позовної заяви рішення не набрало законної сили. Станом на 06.10.2020 у кімнаті АДРЕСА_4 , зареєстровано двоє осіб - ОСОБА_2 - наймач та ОСОБА_5 - донька. Наймач ОСОБА_2 своєю поведінкою систематично руйнує та псує жиле приміщення, а також порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Працівники гуртожитку та сусіди неодноразово зверталися до органів поліції зі скаргами на дії громадянина ОСОБА_2 щодо пошкодження ним майна гуртожитку, вчинення пожежі, погроз на адресу працівників гуртожитку та сусідів, а також розпивання ним алкогольних напоїв у заборонених законом місцях та появи у громадських місцях у п`яному вигляді. Крім того, наймач ОСОБА_2 не виконує свого обов`язку щодо сплати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором. 11.12.2017 між ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та ОСОБА_2 було укладено договір найму житла №9. Відповідно до п. 2.2.7. Договору наймач зобов`язаний вносити плату за користування житловою площею, комунальні послуги, енергоносії, шляхом утримання грошових коштів із заробітної плати, згідно витрат та утримання гуртожитку за наданою заявою Наймача. У випадку об`єктивних причин, що не дають можливості проводити відрахування із заробітної плати, вносити платежі на рахунок Наймодавця на протязі 20 днів місяця, після нарахування Наймодавцем. Боржник ОСОБА_2 починаючи з лютого 2020 року і по теперішній час взагалі не оплачує квартирну плату та комунальні послуги. Загальна сума боргу відповідача за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальні послуги складає: 9 172,65 грн. Добровільно погасити заборгованість за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальні послуги відповідач не бажає. Оскільки ОСОБА_2 не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» було підготовлено Повідомлення про відмову від договору найму житла в гуртожитку №1 від 24.06.2020 та вручено ОСОБА_2 13.07.2020 під його особистий підпис на копії такого повідомлення. ОСОБА_2 мав повернути житлове приміщення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» протягом 14 діб. Натомість, станом на 08.10.2020 відповідач не виконує вимогу про повернення речі із користування. Враховуючи викладене представник позивача змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.11.2020 провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання.

18.01.2021 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області відкладено підготовче судове засідання з метою належного повідомлення відповідача, продовжено строк підготовчого судового провадження на 30 днів.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Кравченко К.М. в судовому засідання позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові, просила їх задовольнити. Додатково вказала, що відповідач працював в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з 26.06.2000 на посаді електрогазозварник, та 19.02.2004 звільнився за власним бажання по ст. 38 КЗпПУ. За час проживання в гуртожитку відповідач систематично руйнував та псував жиле приміщення, а також порушував правила співжиття. Працівниками гуртожитку та сусідами неодноразово викликались працівники поліція, які вживали заходи запобігання і громадського впливу, а саме проводили бесіди з відповідачем та складали відносно останнього адміністративні протоколи. Проте такі заходи виявились безрезультатними. Відповідач має борги за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальні послуги, в зв`язку з чим 28.06.2020 відповідач фактично був виселений з гуртожитку на підставі повідомлення про відмову від договору найму житла в гуртожитку від 14.06.2020. АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» не звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за комунальні послуги.

Представник відповідача адвокат Скиба В.Б. в судовому засіданні в задоволені позовних вимог АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» просив відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 працював в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з 1989 року по 2004 рік та його загальний стаж роботи на вказаному підприємстві складає більше 17 років, якщо вирахувати навчання в ПТУ №6, то стаж складає 14 років. В зв`язку з тим, що він працював в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» наприкінці 80-х років йому було надано кімнату в гуртожитку. У вказаному гуртожитку відповідач зареєстрований з 1997 року, а фактично проживає з моменту надання йому вказаного житла. Оскільки він пропрацював в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» більше 10 років, у відповідності до ст. 125 ЖК України, він не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Щодо посилання позивача на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним, то вважає, що вказані твердження є недоведеними, оскільки конфліктна ситуація між сторонами виникла десь в травні 2020 року в зв`язку з несплатою відповідачем комунальних послуг. Інших конфліктних ситуацій не виникало, жодні заходи впливу до відповідача не застосовувались. АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» звертався до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги, проте згодом дану заяву залишив без розгляду. 28.06.2020 позивачем були зачинені двері до кімнати відповідача та останнього перестали впускати в гуртожиток. Працівником гуртожитку було викликано працівників поліції і відносно ОСОБА_2 було складено протокол за невиконання рішення про виселення. Зазначено, що ОСОБА_2 зламав двері та зайшов до свого помешкання. Вважає, що у відповідності до ст. 116, 125, 132 ЖК України відповідач не може бути виселений зі спірного житлового приміщення. Щодо стягнення з відповідача боргів за час його проживання у гуртожитку, останній не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив в його задоволені відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Надані його представником пояснення підтримав, додатково суду пояснив, що був у нього конфлікт з колишньою мешканкою гуртожитку ОСОБА_7 , він її просив, щоб вона не водила до гуртожитку чоловіків. На ґрунті вказаного конфлікту у нього виник конфлікт з ОСОБА_8 , оскільки її чоловік гуляв. Чоловік ОСОБА_9 з чоловіками постійно сидів під балконом та розпивав алкогольні напої, а ОСОБА_8 не звертала на це увагу. Він неодноразово просив ОСОБА_10 вжити заходи, проте вона ігнорувала. Більше жодних конфліктів з мешканцями гуртожитку не було. Був ще конфлікт з вахтером гуртожитку, коли діяли карантині заходи. Він повернувся додому з другої зміни та пішов вигулювати собаку. Жінка, яка сиділа на вахті йому повідомила, що якщо він вийде на вулицю, то вона його вже до гуртожитку не впустить і він буде перебувати на вулиці з собакою до 5 години ранку. Після того як позивач виселив його з гуртожитку він проживав по знайомим, а на даний час проживає в будинку матері. Вказаний будинок йому не належить. Фактично проживати йому немає де.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона працює на посаді завідувача гуртожитку. В серпні 2020 року ОСОБА_2 пошкодив вхідні двері та дверний замок в секцію гуртожитку та стіни, після цього викликав поліцію та повідомив, що це зробила вона. Просив працівників поліції зняти відбитки пальців з пошкодженого замка та викликати криміналістів. Через дві години привезли криміналістів. Коли криміналіст почав знімати відбитки пальців то виявилось, що замок чистий, відбитки на ньому відсутні. Тоді ОСОБА_2 повідомив, що він помив замок, міліція поїхала. Протокол на неї не складали, оскільки вона замок не пошкоджувала, а пошкодив його ОСОБА_2 , проте для чого він це зробив їй невідомо. В липні 2020 року коли виселялася дружина ОСОБА_12 їй зателефонувала швейцар та повідомила, що в них в гуртожитку неприємності. Вона приїхала до гуртожитку і швейцар їй повідомила, що через вікно, де мешкає ОСОБА_2 вилетіла каструля, яка горіла та з вікна йшов дим. Потім спустився ОСОБА_13 та повідомив, що в них в секції була пожежа. ОСОБА_2 залишив каструлю на плиті і вона згоріла. Через деякий час спустився ОСОБА_2 та почав виражатися нецензурною лайкою в бік швейцара звинувачуючи її в тому, що вона дозволила його дружині вивезти речі. Оскільки вони його заспокоїти не змогли, то викликали поліцію. ОСОБА_2 дуже часто вчиняв сварки зі швейцаром, яка кожного разу викликала поліцію. Коли ОСОБА_2 приходить до гуртожитку у п`яному вигляді то починає сварку спочатку зі швейцаром, а потім з іншими мешканцями гуртожитку, які зустрічаються йому на шляху до кімнати. Постійно стукає по дверям мешканців гуртожитку, кричить в нічний час під вікнами мешканців. Мешканці гуртожитку викликають кожного разу поліцію, щоб його заспокоїти. ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями в загальних місцях гуртожитку, зі своєю кімнати спускається завжди з підкуреною цигаркою. На прохання не палити в загальних місцях гуртожитку не реагує. На даний час за ним рахується заборгованість за сплату комунальних послуг у розмірі 9 172,65 грн. ОСОБА_2 дуже часто невчасно сплачував рахунки за комунальні послуги, а з листопада 2019 року взагалі перестав платити. Йому пропонували укласти договір реструктуризації, його доньці надали два екземпляри договору, проте ОСОБА_2 їх так і не підписав. Заборгованість зі сплати комунальних послуг рахується за ОСОБА_2 за період з листопада 2019 року по серпень 2020 року. В подальшому ОСОБА_2 не нараховувалась плата за комунальні послуги, оскільки він все одно їх не сплачує, хоча ОСОБА_2 і користувався кімнатою по листопад 2020 року, вивозив з неї свої речі. 24 червня 2020 року було складено повідомлення про відмову від договору найму житла в гуртожитку №1. Копію вказаного повідомлення спочатку було вручено адвокату Донченка М.М., а потім особисто під розпис ОСОБА_2 , коли останній викликав поліцію в гуртожиток. Повідомлення йому було вручено в присутності працівників поліції. ОСОБА_2 зареєстрований в гуртожитку з початку дев`яностих років. Вперше ордер на право проживання в гуртожитку він отримав, ще коли працював на АТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Потім коли одружився вирішив прописати дружину, однак для цього було потрібно отримати новий ордер та заново підписати договір, що він і зробив. Відповідач кімнату звільнив сам. Не з`являється в гуртожитку з листопада 2020 року. До цього часу він постійно приходив до гуртожитку та забирав свої речі. На даний час до кімнати, де він проживав він зайти не може, оскільки там відсутні його речі. На даний час замок в дверях кімнати змінений, оскільки двері відчинялись шляхом зрізу замку болгаркою в присутності працівників поліції, коли кімнату затоплював четвертий поверх. Тоді і було встановлено, що речей ОСОБА_2 в кімнаті вже немає. Чи працює ОСОБА_2 на даний час та чи працював в той час як проживав у гуртожитку їй невідомо. В період з червня 2020 року, коли виїхала з гуртожитку його дружина, він систематично порушує правила співжиття, в кінці червня вчинив пожежу.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що в гуртожитку вона проживає з 1990 року, ОСОБА_2 заселився трішки пізніше. З ОСОБА_2 вони проживають на одному поверсі. Останнім часом ОСОБА_2 вчиняє терор у них на поверсі. Всі мешканці гуртожитку знають коли ОСОБА_2 отримує аванс чи заплату, оскільки в цей день він завжди пиячить, кричить, стукає в двері, всіх викликає на «розбори». Поваги до людей він немає взагалі. Як тверезий то більш менш нормальний, як вип`є то поводить себе дуже агресивно. Ображає, принижує мешканців гуртожитку, вчиняє сварки та сам на себе викликає працівників поліції. Особисто її ображав неодноразово, останній раз в травні 2020 року вона викликала поліцію, щоб його заспокоїти. Коли ОСОБА_2 виселився з гуртожитку на поверсі спокій, ніхто не свариться не кричить. Вона чула, що ОСОБА_2 виселили примусово, проте як його виселяли вона не бачила. Бачила як виселялась його дружина. Їй відомо, що ОСОБА_2 в червні липні 2020 року приходив до гуртожитку, викликав поліцію, а потім перестав приходити.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він проживав в одній секції разом з ОСОБА_2 , і це було пекло для нього. Він останні 4 роки працює двірником, прибирає біля гуртожитку. Раніше проживав в секції А, а потім його перевели на секцію Б та запропонували вибрати кімнату для проживання. Він не дуже хотів заселятися в кімнату, яка знаходиться в секції де проживав ОСОБА_2 , оскільки він кожного ранку прибирав під вікнами даної секції та чув, як ОСОБА_2 постійно сварився зі своєю дружиною, виражався нецензурною лайкою. Проте він все ж таки заселився в кімнату. Яка знаходилась біля кімнати ОСОБА_2 з його дружиною та кімнатою ОСОБА_16 . ОСОБА_2 коли вживав спиртні напої починав вчиняти сварки, стукав в кімнату до ОСОБА_7 та звинувачував її у тому, що його дружина п`є. Потім він починав стукати до нього у двері, заходив до кімнати і сідав. Коли ОСОБА_2 п`є він становиться дуже агресивним, не дає нормально людям жити. Бувало таке, що ОСОБА_2 забував вимкнути газ на кухні. Особисто для нього співжиття з ОСОБА_2 неможливе, оскільки він інвалід і йому потрібен спокій, неможна нервувати. Якщо ОСОБА_2 повернеться проживати до гуртожитку, то він змушений буде виїхати. Життя з ОСОБА_2 неможливе. Коли ОСОБА_2 виселився то в них на поверсі спокій і злагода, зразкова секція. ОСОБА_2 не проживає в гуртожитку з липня 2020 року. Чому виселився йому невідомо, як і невідомо чи виселяли його примусово. Також йому невідомо, чи працював ОСОБА_2 на час коли проживав у гуртожитку.

Свідок ОСОБА_17 в письмових пояснення вказала, що дійсно 16 травня 2020 року вона зверталась до ВП №1 Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області з приводу конфліктної ситуації з сусідом - ОСОБА_2 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та порушення ним тиші. 16 травня 2020 року о 10:50 годині ОСОБА_2 в компанії своїх друзів порушував правила проживання у гуртожитку. Вони поставили столи у приміщенні спільного коридору, розпивали спиртні напої та курили, вели себе галасливо та неадекватно. На її зауваження про припинення паління, крику та розпивання спиртних напоїв, ОСОБА_2 почав погрожувати фізичною розправою та ображати її нецензурними висловами. Після цього вона звернулася до поліції, яка склала на громадянина ОСОБА_2 постанову за статтею 182 Кодексу України про адміністративне порушення та провела профілактичну бесіду з учасниками події. Подібний конфлікт: з громадянином ОСОБА_2 виникає не вперше, на будь-які її зауваження він відповідає негативно з використанням ненормативної лексики та погроз на її адресу, та інших мешканців поверху. З метою надання доказів неможливості співжиття з сусідом ОСОБА_2 та її зверненням із заявою до поліції з приводу конфліктної ситуації між мною та ОСОБА_2 ; самостійно звернулась із заявою до відділення поліції №1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області про надання копії відповіді на її заяву від 16 травня 2020 року з приводу конфліктної ситуації з сусідом ОСОБА_2 . На її звернення ВП №1 направило листа № АН -3 від 29 червня 2021 року, в якому надано копію відповіді №7959/115/108/04 2020 від 11 червня 2020 року на її заяву від 16 травня 2020 року про розгляд її заяви та притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 182 КУпАП та проведення з ним профілактичної бесіди. Оригінал даного доказу був переданий нею до адміністрації балансоутримувача гуртожитку AT «КСЗ». На даний час знаходиться в матеріалах справи №537/3755/20. Вказала, що всі обставини, повідомлені нею, відповідають дійсності, про відповідальність передбачену ст. 384 КК України за введення в оману суду або іншого уповноваженого органу вона обізнана.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, свідків, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Нормами ст. 128 ЖК УРСР передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Як встановлено судом на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради № 667 від 26.11.1975 р. та № 869 від 03.10.1977 року ПАТ Кременчуцький сталеливарний завод належить гуртожиток на 537 місць в АДРЕСА_5 . (т.1 а.с. 13,14).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , останній з 1989 року по 1999 рік, з 2000 року по 2004 року працював в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» (т. 1 а.с. 201-203).

Як достовірно встановлено в судовому засіданні, не заперечується сторонами по справі та підтверджується наданими в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_18 на підставі рішення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на початку 1990 року ОСОБА_2 було надано право на зайняття жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 17,3 м2.

В подальшому відповідачу ОСОБА_2 11 грудня 2017 року АТ «Кременчуцький сталеливарний завод», на підставі спільного рішення адміністрації ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від 11.12.2017, було видано новий ордер №9 на зайняття з сім`єю з 4 чоловік жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 17,3 м2 (т. 1 а.с. 10).

11 грудня 2017 року між ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», в особі в.о. директора з кадрів та побуту ОСОБА_19 та ОСОБА_2 укладено договір найму житла в гуртожитку АДРЕСА_6 , відповідно до умов якого останньому надано у користування житлову площу гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , як тимчасове житло на період роботи на підприємстві, а саме кімнати № НОМЕР_2 розміром 17,3 м2 корпус «Б». Договір укладено на строк дії трудового договору (т. 1 а.с.11-12).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №31 від 06.10.2020, виданою завідуючою гуртожитком ОСОБА_20 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 наймач, ОСОБА_5 дочка (т.1 а.с. 21).

Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.09.2020 по справі №537/2540/20, визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_3 . Рішення набрало законної сили 12.10.2020 (т. 1 а.с. 17-20).

Згідно довідки №108 від 01.07.2020 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання (т.1 а.с. 15).

Відповідно до довідки №109 від 01.07.2020 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання (т.1 а.с. 16).

З довідки про заборгованість вбачається, що станом на 01.10.2020 заборгованість ОСОБА_2 за комунальні послуги за період з листопада місяця 2019 року по серпень місяць 2020 року становить 9 172,65 грн (т.1 а.с. 22).

Згідно матеріалів розгляду звернень: ЄО №8496, 8516, від 28.06.2020, ЄО №13307 від 27.09.2020, ЖЄО №8189 від 22.06.2020, ЄО №9270 від 10.07.2020, наданими ВП №1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області вбачається, що 28.06.2020 до ВП №1 надійшла заява від коменданта гуртожитку ПАТ «КСЗ» про те, як 28.06.2020 близько 19:11 год. всупереч рішення адміністрації про виселення з відомчого гуртожитку ОСОБА_2 пошкодив замок в кімнаті та самовільно проник до приміщення, при виїзді не встановлено кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, а також ознак адміністративного правопорушення (ЄО №8496,8516 від 28.06.2020); 27.09.2020 до ВП №1 надійшла заява від ОСОБА_2 про те, як у гуртожитку йому обмежили доступ до кімнати в якій він проживав, при виїзді не встановлено кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, а також ознак адміністративного правопорушення (ЄО №13307 від 27.09.2020); 22.06.2020 до ВП №1 надійшло звернення від ОСОБА_15 про те, що в нього виник конфлікт з сусідкою ОСОБА_4 , при розгляді звернення не встановлено кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, а також ознак адміністративного правопорушення (ЄО №8189 від 22.06.2020); 10.07.2020 до ВП №1 надійшло звернення ОСОБА_20 про пошкодження майна, а саме про те, що 10.07.2020 в період часу з 14:00 год. до 17:40 год. невідома особа пошкодила металеві анкери, за допомогою яких були зачинені двері в кімнату АДРЕСА_7 , в якій раніше мешкав ОСОБА_2 , позбавлений рішенням ПАТ «КСЗ» прав проживання в гуртожитку, при виїзді не встановлено кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, а також ознак адміністративного правопорушення (ЄО №9270 від 10.07.2020) (т.1 а.с. 71- 122).

З листа за вих. №12211/115/108/02-2020 від 26.08.2020 ВП №1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області вбачається, що звернення ОСОБА_2 про пошкодження замка зареєстроване та розглянуто, маються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 194 КК України, однак через малозначність шкоди діяння не становить суспільної небезпеки (т.1 а.с. 205).

Також з листа за вих. №13935/115/108/04-2020 від 29.09.2020 вбачається, що проведено розгляд звернення ОСОБА_2 з приводу того, що адміністрація гуртожитку обмежила доступ до кімнати де він проживав, за результатами розгляду не встановлено кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, а також ознак адміністративного правопорушення, вбачаються ознаки цивільно-правові відносини (т.1 а.с. 206).

Відповідно до листа за вих. №11387/115/108/02-16 від 26.08.2016 ВП №1 Кременчуцького ВП ГУНП проведено розгляд звернення ОСОБА_14 з приводу того, що 01.08.2016 близько 03:00 год. біля будинку по АДРЕСА_8 на тлі неприязних відносин, виникла конфліктна ситуація з ОСОБА_2 , в ході якої останній погрожував фізичною розправою. Проведеним розглядом встановлено, що своїми діями ОСОБА_2 порушив ч. 1 ст. 178 КУпАП, через що на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 178 КУпАП (т. 1 а.с. 242).

Окрім того, з листа Батальйону патрульної поліції в м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП НП України від 08.07.2021 за вих. № 8895/41/26/1-2021 вбачається, що 18.04.2020 на ОСОБА_2 було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №753109 за ч. 1 ст. 178 КУпАП, за факто того, що розпивання пива, алкогольних напоїв в громадських місцях (т.2 а.с. 11-12).

Згідно листа ВП №1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 11.06.2020 за №7959/115/108/04-2020 за результатами розгляду звернення сусідів на ОСОБА_2 складено постанову за ст. 182 КУпАП (т.2 а.с. 16).

Відповідно до листа ГУНП в Полтавській області від 10.06.2021 №Б-188, окрім зазначених вище подій, вказано, що 27.09.2020 зафіксовано повідомлення, в якому зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 , колишній мешканець гуртожитку ОСОБА_2 зірвав решітку у кімнаті та має намір заселитися; 29.09.2020 зафіксовано, що ОСОБА_2 знаходиться в стані алкогольного сп`яніння та у гуртожитку конфліктує з консьєржем (т. 1 а.с. 17-18).

Відповідно до повідомлення (про відмову від договору найму житла в гуртожитку) №1 від 24.06.2020 ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» повідомляє ОСОБА_2 про відмову від договору найму житла в гуртожитку №9 від 11.12.2017 (т.1 а.с. 26).

Відповідно до ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Пунктом 4 ст.311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, як регламентує стаття 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Частинами першою та другою статті 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або приживання відповідача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або приживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до правил ст. 79 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися відповідними письмовими доказами.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача ОСОБА_2 на підставі ст. 116 ЖК Української PCP , позивач посилається на те, що останній систематично порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, чим робить неможливим проживання для інших осіб з ним в гуртожитку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними.

Суд бере до уваги пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні за клопотанням представника позивача, та інформацію, що міститься в матеріалах розгляду звернень: ЄО №8496, 8516, від 28.06.2020, ЄО №13307 від 27.09.2020, ЖЄО №8189 від 22.06.2020, ЄО №9270 від 10.07.2020, наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог, з яких вбачається, що у відповідача ОСОБА_2 з адміністрацією гуртожитку почали виникати конфлікті ситуації лише з червня 2020 року, на підставі того, що останніми було обмежено йому доступ до кімнати де він проживав на підставі повідомлення (про відмову від договору найму житла в гуртожитку) №1 від 24.06.2020.

Також суд враховує пояснення свідка ОСОБА_14 , яка вказала, що конфліктна ситуація з ОСОБА_2 у неї виникали лише раз у 2016 році, та останньою з даного приводу викликались працівники поліції, що підтверджується листом наданим ВП №1 Кременчуцького ВП ГУНП за вих. №11387/115/108/02-16 від 26.08.2016.

Крім того суд враховує, те що ОСОБА_2 в гуртожитку проживає з початку 1990 року, в матеріалах справи відсутні докази того, що протягом його проживання в гуртожитку в період з 1990 року по червень 2020 року останнім систематично порушувались правила співжиття, а також щодо нього нього вживалися заходи попередження або громадського впливу, та такі заходи не дали позитивних результатів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів того, що відповідач стематично порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, чим робить неможливим проживання для інших осіб з ним в гуртожитку, а також щодо нього нього вживалися заходи попередження або громадського впливу, та такі заходи не дали позитивних результатів.

Суд враховує, що право користування кімнатою АДРЕСА_3 , набуте відповідачем правомірно, у встановленому законом порядку, та останній проживає у вказаному житлі з початку 1990 року.

Майнові права відповідача на вказану кімнату в гуртожитку охоплюються категорією «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а сама кімната є «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції. Очевидною є наявність у відповідача достатніх та триваючих зв`язків із даним житлом.

Відповідач ОСОБА_2 є особою, яка пропрацювала в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод», яке надала йому службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Тобто належить до категорії осіб, яких не може бути виселено з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів не проживання відповідача за власною волею за відповідною адресою та наявності підстав для виселення особи без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, беручи до уваги пояснення свідків наданих в судовому засіданні, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в позові в частині виселення ОСОБА_2 .

Окрім того, суд звертає увагу, що матеріалами справи, а також поясненнями свідків підтверджено те, що ОСОБА_2 було примусово виселено з гуртожитку в червні 2020 року, останній з цього часу в даному гуртожитку не проживає, з позовом до АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» про вселення не звертався, тобто питання щодо виселення відповідача врегульоване.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по оплаті за користування жилою площею та спожиті комунальні послуги суд зазначає таке.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо.

Статтею 66 ЖК УРСР встановлено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно положень ст. 68 ЖК УРСР, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Окрім того, відповідно до договору найму житла в гуртожитку №9 від 11.12.2017 ОСОБА_2 зобов`язаний вносити плату за користування житловою площею, комунальні послуги, енергоносії, шляхом утримання грошових засобів із заробітної плати згідно витрат на утримання гуртожитку за наданою заявою наймача. У випадку об`єктивних причин, що не дають можливості проводити відрахування із заробітної плати, вносити зазначені платежі на рахунок наймодавця на протязі 20 днів місяця, після нарахування наймодавцем.

В порушення зазначених норм закону відповідач зобов`язання не виконав. При цьому судом встановлено, що відповідач з червня місяця 2020 року в гуртожитку не проживав, що також не було спростовано позивачем.

Так згідно довідки заборгованість станом на 01.10.2020 ОСОБА_2 за комунальні послуги за період з листопада місяця 2019 року по серпень місяць 2020 року становить 9 172,65 грн.

Однак, враховуючи те, що позивач не проживає у гуртожитку з кінця червня місяця 2020 року суд вважає, що заборгованість за користування жилою площею і за комунальні послуги обґрунтована лише за період з 01.11.2019 по 30.06.2020 включно, у розмірі 8 586 грн 83 коп., в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в цій частині.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову та з урахуванням ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні у сумі 1975 грн 88 коп.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 353, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» до ОСОБА_2 про виселення, стягнення заборгованості за користування жилою площею та комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» суму заборгованості за користування жилою площею і за комунальні послуги за період з 01.11.2019 по 30.06.2020 включно, у розмірі 8 586 грн 83 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» судовий збір в сумі 1975 грн. 88 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області.

Повний текст рішення складено 17.09.2021.

Суддя І.І.Дядечко