Постанова

Іменем України

14 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 344/13323/17

провадження № 61-18548св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року у складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від

11 вересня 2019 рокуу складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Томин О. О., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою.

Позовна заява мотивована тим, що розписками від 02 червня 2011 року та

від 05 липня 2011 року підтверджується, що ОСОБА_2 позичив

ОСОБА_3 кошти в розмірі 60 000,00 доларів США. Позивач був присутній при укладенні договорів та розписався на боргових документах як гарант. Строк виконання договорів позики, які він забезпечив особистою порукою, - 02 червня 2012 року та 05 липня 2012 року відповідно.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2015 року з позичальника ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 , як поручителя, в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договорами позики. Під час виконання рішення суду державним виконавцем накладено арешт на все майно позивача.

Ухвалюючи рішення про стягнення боргу, суд не застосував положення частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Позов про стягнення заборгованості подано до суду 22 травня 2015 року, тобто поза межами шестимісячного строку виконання зобов`язання. Оскільки строк існування поруки закінчився і вона припинилась, у суду не було підстав для стягнення заборгованості з поручителя.

ОСОБА_1 просив визнати припиненою поруку, як засіб забезпечення виконання зобов?язання, укладеного у формі розписки між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 03 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано поруку ОСОБА_1 за договорами позики (розписками) від 02 червня

2011 року та 05 липня 2011 року укладеними між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 на суму 30 000,00 доларів США кожна припиненою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640,00 грн витрат по оплаті судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з положень частини четвертої статті 559 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_2 не пред`явив протягом шести місяців строку існування поруки - від дня настання строку виконання основного зобов`язання, вимоги до ОСОБА_1 , як поручителя, внаслідок цього строк існування поруки закінчився, а сама порука припинилась.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката

Павликівської Г. М. залишено без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 03 червня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Павликівської Г. М., апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому апеляційним судом враховано висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 372/3/16-ц (провадження № 61-9064св18) та від 17 липня 2019 року у справі

№ 757/306/17-ц (провадження № 61-32050св18) та постанову Великої Палати Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

10 жовтня 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року та направити справу на новий судовий розгляд.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що визнання поруки припиненою по рішенню суду, яке набрало законно сили та виконується в порядку виконання судових рішень, можливе лише шляхом перегляду судових рішень згідно норм ЦПК України. Судові рішення, якими стягнуто з ОСОБА_1 , як поручителя, в солідарному порядку разом з боржником, ні в апеляційному, ні в касаційному порядку ОСОБА_1 не оскаржував.

Доводи інших учасників справи

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що судами було правильно встановлено характер спірних правовідносин, застосувавши норми права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, суди обґрунтовано виходили із того, що сторони погодили строк дії договорів позики, у той час, як позов про стягнення заборгованості позикодавець пред?явив поза межами шестимісячного строку пред?явлення вимоги до поручителя, і на підставі цього, суди зробили правильний висновок про визнання поруки припиненою.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

У грудні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи

02 червня 2011 року та 05 липня 2011 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 укладено договори позики, відповідно до яких ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 по 30 000,00 доларів США (в загальному

60 000,00 доларів США) під 3 % місячних зі строком повернення 02 червня

2012 року та 05 липня 2012 року відповідно.

Поручителем за договорами виступив ОСОБА_1 , про що він власноручно здійснив запис на розписках, вказавши, що виступає гарантом по виконанню вказаного зобов`язання.

Згідно матеріалів справи № 344/7259/15-ц, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору ОСОБА_2 22 травня 2015 року звернувся до суду. За результатом розгляду спору заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2015 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку стягнуто на користь ОСОБА_2 1 638 000,00 грн боргу за договором позики. 04 квітня 2016 року ОСОБА_1 , а 18 травня 2016 року - ОСОБА_3 суд відмовив в перегляді вказаного заочного рішення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки

ОСОБА_2 не пред`явив протягом шести місяців строку існування поруки - від дня настання строку виконання основного зобов`язання, вимоги до

ОСОБА_1 , як поручителя, внаслідок цього строк існування поруки закінчився, а сама порука припинилась з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Проте з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі

№ 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що «закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою».

Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості»,

Необхідною умовою задоволення позову є наявність спору.

Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження

№ 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим».

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що набрало законної сили заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2015 року у справі № 344/7259/15-ц, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів та стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 1 638 000,00 грн, боргу за договором позики та 3 654,00 грн, судових витрат.

Ураховуючи, що набрало законної сили рішення суду в справі про стягнення з поручителя заборгованості, підстав для задоволення вимоги про визнання припиненим договору поруки немає.

Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про задоволення вимоги про визнання припиненим договору поруки.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли неправильного висновку щодо визнання поруки припиненою знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасування.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій встановили усі обставини, дослідили докази та надали їм правову оцінку, але неправильно застосували норми матеріального права, а ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати оскаржувані судові рішення, оскільки вони прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, а допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн, а всього - 2 240,00 грн слід стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 03 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 11 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 240,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня

2019 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун