Єдиний унікальний номер судової справи 487/4997/21
Номер провадження 22-ц/812/1709/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 серпня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 26 липня 2021 року, під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в приміщені цього ж суду, за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житлом,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житлом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належить 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

З 15 листопада 2001 року по 29 грудня 2020 року відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивача ОСОБА_5 .

У 1999 році ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_4 вселилися до будинку АДРЕСА_1 .

В подальшому, ОСОБА_5 зареєстровано за вказаною адресою у 2003 році, а ОСОБА_1 - у 2007 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_3 , якого також зареєстровано за вказаною адресою.

До кінця 2020 року учасники справи фактично проживали разом у вищевказаному будинку, після чого відповідач переселився до іншого будинку за адресою місця реєстрації.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 відповідач звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В той же час, не чекаючи ухвалення судового рішення, ОСОБА_4 почав вчиняти дії по створенню нестерпних умов для проживання у спірному будинку з метою змушення своєї колишньої дружини, падчерки та її сина звільнити вказане приміщення.

Так, у січні 2021 року відповідач намагався зняти вхідні двері до спірного житлового будинку, а в лютому намагався сокирою прорубати вхід з цього будинку до квартири АДРЕСА_2 , в якій він наразі зареєстрований та проживає.

Крім того, 19 липня 2021 року відповідач повідомив позивача, що він, як власник будинку, написав заяву до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про відключення спірного будинку від електропостачання, та також має намір написати подібні заяви до інших постачальників комунальних послуг.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом демонтажу вхідних дверей до житлового приміщення, заміни замків вхідних дверей до житлового приміщення, примусове виселення відповідачів із житлового будинку без відповідного рішення суду, а також заборонити вчиняти дії щодо розірвання договорів постачання комунальних послуг до цього житлового будинку, самовільно відключати будинок від електропостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії по демонтажу вхідних дверей та заміни замків вхідних дверей до житлового будинку АДРЕСА_1 , по розірванню договорів постачання комунальних послуг до цього житлового будинку, по самовільному відключенню вказаного житлового будинку від електропостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 липня 2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення заяви.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обрані позивачем види забезпечення позову - є неспівмірними із заявленими позовними вимогами, а вжиття судом таких заходів призведе до фактичного вирішення спору без розгляду справи по суті.

Колегія суддів з таким висновком районного суду погоджується виходячи з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії або забороною іншим особам вичиняти дії щодо предмета спору.

За змістом ч.3 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 та просила зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу вхідних дверей до житлового приміщення, заміни замків вхідних дверей до житлового приміщення, примусове виселення відповідачів із житлового будинку без відповідного рішення суду, а також заборонити вчиняти дії щодо розірвання договорів постачання комунальних послуг до цього житлового будинку, самовільно відключати будинок від електропостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення.

У заяві про забезпечення позову позивач просила вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії по демонтажу вхідних дверей та заміни замків вхідних дверей до житлового будинку АДРЕСА_1 , по розірванню договорів постачання комунальних послуг до цього житлового будинку, по самовільному відключенню вказаного житлового будинку від електропостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення.

Отже зі змісту позовних вимог та виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, убачається, що остання звертаючись з заявою про забезпечення позову фактично просила вжити заходи забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених нею позовних вимог.

Частиною 10 ст.150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Зазначена норма закону містить пряму заборону суду вживати заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.

За такого, районний суд дійшов правильного висновку, що у випадку задоволення даної заяви про забезпечення позову, суд фактично передчасно вирішить питання щодо задоволення позовних вимог по суті, які є тотожними, що є недопустимим та суперечить вищевказаним нормам цивільно-процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що такі висновки суду помилкові суперечать змісту позовної заяви та заяви про забезпечення позову.

Отже, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для забезпечення позову є правильним.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 31 серпня 2021 року