ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5881/20 Номер провадження 22-ц/814/773/21Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2021 року (прийняте суддею Яковенко Н.Л., повний текст судового рішення складено суддею 29.01.2021 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до нотаріально посвідченого попереднього договору від 15.10.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з однієї сторони, а позивач ОСОБА_3 з іншої сторони, уклали попередній договір, за умовами якого відповідачі зобов`язувалися продати по 1/3 та 2/3 частки відповідно, а позивач зобов`язувалася купити в цілому квартиру АДРЕСА_1 . Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу має бути укладений не пізніше 10 грудня 2020 року, в цілому сума договору має становити 930 600,00 грн, що еквівалентно 33000,00 доларів США. Позивач ОСОБА_3 , як покупець, на забезпечення виконання зобов`язань за цим попереднім договором сплатила відповідачам, як продавцям, забезпечувальний платіж в розмірі 84 600,00 грн, що еквівалентно 3000,00 доларів США. Позивач вказувала, що станом на 11.12.2020 умови попереднього договору від 15.10.2020 продавцями не виконано, вони ухиляються від зустрічі з покупцем, телефонний зв?язок відсутній, на надісланий лист-претензію ніяких дій відповідачами не вчинено. В поданій до суду позовній заяві позивач просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в загальній сумі 193 830,00 грн, яка складається з забезпечувального платежу у подвійному розмірі 168 450,00 грн, що еквівалентно 6000,00 доларів США та штрафних санкцій в розмірі 25 380,00 грн. Також просила стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 забезпечувальний платіж в розмірі 28 200,00 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, суму подвійного розміру забезпечувального платежу в розмірі 28 200,00 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, штраф в розмірі 8460,00 грн, а всього 64860 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 забезпечувальний платіж в розмірі 56 400,00 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США, суму подвійного розміру забезпечувального платежу в розмірі 56 400,00 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США, штраф в розмірі 16920,00 грн, всього 129 720,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесенні судові витрати в розмірі 2646,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесенні судові витрати в розмірі 5292,20 грн.

З вказаним рішенням суду не погодилися відповідачі - ОСОБА_1 ,ОСОБА_2 та подали на нього апеляційну скаргу, в якій прохали рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. Вирішити питання про розподіл судових витрат, пов?язаних із розглядом справи в Полтавському апеляційному суді. Апелянти вважають, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необгрунтованим та прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилаються на те, що рішення суду грунтується на недостовірних фактах, при цьому залишено без уваги і не наведено жодної оцінки доказам, які були надані відповідачами у справі.

Зокрема вказують, що при розгляді вказаної справи суд застосував лише положення статті 617 ЦК України та не застосував положення статті 614 ЦК України, якою відповідачі обгрунтовували свої заперечення. Посилаються на те, що відповідачі на відміну від позивача зробили все від них залежне для того, щоб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відбулось укладення основного договору купівлі-продажу. Для чого ними були надані нотаріусу для огляду всі документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, виселено з квартири осіб, які її винаймали, знято з реєстрації осіб, які були в ній зареєстровані, погашено існуючу заборгованість по комунальним послугам, а квартиру звільнено від належних відповідачам речей. Однак, у період з 06.12.2020 по 22.01.2021 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні та самоізоляції у зв?язку з діагнозом COVID 19, а також захворіла не лише ОСОБА_1 , а й її діти, що підтверджується довідками, які знаходяться в матеріалах справи. Крім того ОСОБА_2 в цей час вимушена була перебувати на самоізоляції, як особа, яка контактувала із хворими на COVID 19. Тобто, з цих поважних причин, відповідачі не змогли забезпечити виконання умов попереднього договору. Посилаються на те, що 22.01.2021 року відповідачі заявою повідомили позивача про те, що 29.01.2021 року вони хочуть виконати умови попереднього договору та мають намір укласти з нею договір купівлі-продажу на умовах, визначених попереднім договором від 15.10.2020 року. Вказана заява була отримана позивачем ОСОБА_3 27.01.2021 року, проте жодної відповіді на неї відповідачі не отримали, та в зазначений приватним нотаріусом день ОСОБА_3 не з?явилась. Крім того, вважають, що судом першої інстанції при розгляді вказаної справи були порушені норми процесуального права, оскільки розгляд справи проводився без виклику сторін у справі, незважаючи на заперечення відповідачів щодо розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження. Тому вважають, що вказані обставини спричинили неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Також, посилаються на те, що суд при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач прохала стягнути грошові кошти в гривні в сумі 193 830 грн, а не грошові кошти в доларах США. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрт, судом не враховано заперечення, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідачів, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких останні додатково обгрунтовують доводи викладені в апеляційній скарзі, та прохали їх врахувати при розгляді апеляційної скарги.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.2 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів не знайшла підстав для задоволення клопотання апелянта про виклик свідка приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Цвітохи Ю.М. та розгляд справи з викликом сторін, оскільки наведені доводи не вказують на не можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 15.10.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (продавці) з однієї сторони та ОСОБА_3 (покупець) з іншої сторони укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язується продати 1/3 частку квартири, а ОСОБА_2 зобов`язується продати 2/3 частки квартири покупцеві, а покупець зобов`язується купити у продавців в цілому квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами зазначеного договору сторони домовилися, що договір купівлі-продажу (основний договір) має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 10 грудня 2020 року, або за взаємною згодою раніше цієї дати.

Згідно з пункту 2 договору сторони передбачили, що покупець на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором сплатив продавцям забезпечувальний платіж в розмірі 84600 грн, що еквівалентно 3000 доларів США, який підлягає поверненню покупцю в сумі не нижчій, за зазначений еквівалент, під час підписання основного договору та буде зараховуватися у суму договору купівлі-продажу.

В пункті 3 договору сторони передбачили відповідальність сторін, зокрема, що у разі невиконання попереднього договору з вини продавців, останні зобов`язані повернути покупцю забезпечувальний платіж у подвійному розмірі. Також сторони передбачили, що сторона, винна у порушенні зобов`язання за попереднім договором, тобто, якщо необґрунтовано ухилилася від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки завдані простроченням, а також сплатити другій стороні штраф, у розмірі 30% від суми, в яку сторони оцінили своє зобов`язання за цим попереднім договором та яка визначена у пункті 2 попереднього договору.

Як встановлено судом, в термін не пізніше 10 грудня 2020 року основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між сторонами укладено не було. Дана обставина не оспорюється відповідачами, але на обґрунтування своїх заперечень проти позову, осанні посилаються на наявність непереборної сили, форс мажорних обставин, якими є хвороба COVID-19.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що отримана відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сума коштів в розмірі 84600,00 грн підлягає поверненню позивачу в тому ж розмірі, що і була передана. Тому, з урахуванням розміру часток кожної в праві власності на квартиру з відповідача ОСОБА_1 , підлягає стягненню забезпечувальний платіж в розмірі 28200 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, а з ОСОБА_2 - 56400 грн, що еквівалентно 2000 доларів США.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню суми подвійного розміру забезпечувального платежу в розмірі 28200 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, та в розмірі 56400 грн, що еквівалентно 2000 доларів США, відповідно. Крім того, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягнення сума штрафу в розмірі 8460 грн (84600 грн/100х30/3), а з відповідача ОСОБА_2 в розмірі 16920 грн (84600 грн/100х30/3х2). Суми грошових коштів підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до розміру їх часток в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Проте, повністю з такими висновками суду, колегія суддів в цілому погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За умовами частини третьої статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами пункту 3 частини першої статті третьої, статті 627 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Відповідна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2010 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження 14-727цс19).

З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що забезпечувальний платіж, переданий ОСОБА_3 відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за попереднім договором, є авансом та підлягає поверненню власникові в розмірі 84600,00 грн., що еквівалентно 3000,00 доларів США на день укладення попереднього договору.

За умовами попереднього договору ОСОБА_1 зобов`язувалася продати 1/3 частку квартири, а ОСОБА_2 - 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Отже, місцевий суд вірно зазначив, що з відповідача ОСОБА_1 , підлягає стягненню забезпечувальний платіж в розмірі 28200,00 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, а з ОСОБА_2 56400,00 грн, що еквівалентно 2000 доларів США, пропорційно до розміру часток кожної в праві приватної власності на квартиру.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком місцевого суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення забезпечувального платежу в подвійному розмірі, а також штрафу, виходячи з наступного.

Так, пунктом 3 договору від 15.10.2020 сторони передбачили відповідальність, зокрема, що у разі невиконання попереднього договору з вини продавців, останні зобов`язані повернути покупцю забезпечувальний платіж у подвійному розмірі. Також сторони передбачили, що сторона, винна у порушенні зобов`язання за попереднім договором, тобто, якщо необґрунтовано ухилилася від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки завдані простроченням, а також сплатити другій стороні штраф, у розмірі 30 % від суми, в яку сторони оцінили своє зобов`язання за цим попередні договором та яка визначена у пункті 2 попереднього договору.

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору та встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням виконання, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідальність особи, яка порушила зобов`язання, наступає за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо особа доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, така особа є невинуватою (частина перша, друга статті 614 ЦК України).

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов?язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов?язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов?язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Обов?язковими умовами звільнення від виконання зобов?язань, по-перше, є обставини, які склалися, повинні бути поза контролем сторони зобов?язання; по-друге, сторона не мала можливості передбачити виникнення таких обставин під час укладення договору. Також передбачається, що сторона, яка не виконує свого зобов?язання, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду та про її вплив на здатність здійснити виконання. Якщо це повідомлення не було отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як про цю перешкоду стало чи повинно було стати відомо стороні, яке не виконує свого зобов`язання, ця сторона несе відповідальність за збитки, які є результатом того, що таке повідомлення не було отримане.

Так, заперечуючи наявність своєї вини у невиконанні умов попереднього договору, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказують, зокрема, про те, що ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в період з 06.12.2020 по 22.01.2021 з діагнозом COVID-19. На підтвердження зазначеного останньою надано довідку ТОВ «Центр медико-санітарної допомоги» від 30.12.2020 (лікар ОСОБА_4 ) з якої вбачається, що в період з 06.12.2020 ОСОБА_1 за станом здоров?я знаходилася на амбулаторному лікуванні та самоізоляції (а.с. 133). Відповідач ОСОБА_2 медичної документації щодо стану свого здоров?я на спростування позовних вимог не надала, у зв?язку з тим, що остання перебувала на самоізоляції як особа, яка контактувала із хворими на COVID 19.

Відповідно до пункту 2 частини 2 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території Українна період дії карантину запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, зокрема забороняється: самовільно залишати місця самоізоляції, обсервації.

Пунктом 1 частини 7 Постанови визначено, що самоізоляції підлягають особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування.

Тобто, з викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , як особа, яка мала контакт з особою, з підтвердженим випадком COVID-19 перебувала на самоізоляції, тому не мала з поважних причин забезпечити виконання умов попереднього договору.

Крім того, не можливість явки до нотаріуса для укладання договору, є єдиною підставою невиконання умов попередньоо договору, оскільки відповідачами підтверджено той факт, що інші підготовчі дії для підписання основного договору ними було виконано. Зокрема останніми були надані нотаріусу для огляду всі документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, виселено з квартири осіб, які її винаймали, знято з реєстрації осіб, які були в ній зареєстровані, погашено існуючу заборгованість по комунальним послугам, а квартиру звільнено від належних відповідачам речей.Даний факт не спростовано і позивачем.

За таких обставин, суд першої інстанції, надаючи вірну оцінку вказаним обставинам виходячи з положень ст. 617 ЦК України, безпідставно не надав оцінку обґрунтованості вимог позивача щодо стягнення з відповідачів сум передбачених сторонами, як відповідальність за порушення зобов`язання, виходячи з положень ст. 614 ЦК України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 07.12.2020 року відбулося декілька телефонних розмов між ОСОБА_1 та матір?ю позивача - ОСОБА_5 (тел. моб. НОМЕР_1 ), під час яких ОСОБА_1 повідомила про свою хворобу та погане самопочуття (а.с.115-124 т.1). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 , як покупець неодноразово відкладала укладення основного договору купівлі-продажу, зокрема: у зв?язку з незгодою щодо вартості квартири, а також не можливісю продажу своїє квартири (а.с. 116-119, т.1)

Таким чином, прямого умислу у відповідачів для не укладення спірного договору не було.

Отже, за таких обставин відповідачі не можуть нести відповідальність за порушення зобов?язання у вигляді стягнення забезпечувального платежу в подвійному розмірі, а також штрафу, оскільки доводи позивача, що це порушення зобов`язання за попереднім договором сталося з вини відповідачів не знайшло свого підтвердження.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки розгляд справи проводився без виклику сторін у справі, є необгрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вказана справа не є справою з ціною позову, що перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, а тому вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2021 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Частиною 1 та п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З урахуванням того, що при подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заявила клопотання про те, що докази на правничу допомогу пов?язані з розглядом апеляційної скарги нею будуть подані протягом 5 днів після проголошення рішення, тому питання щодо розподілу судових витрат, буде вирішено шляхом постановлення додаткового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 забезпечувальний платіж в розмірі 28 200,00 грн, що еквівалентно 1000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 забезпечувальний платіж в розмірі 56 400,00 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 22 квітня 2021 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.Ю. Кузнєцова ______________ Л.М. Хіль