ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 711/2106/20
Провадження № 22-ц/821/464/21
категорія: 308010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Єльцова В. О., Карпенко О.В.,

секретаря - Винник І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Манзар Тетяни Володимирівни та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у складі: головуючого судді Демчика Р. В., повний текст рішення складено 14 січня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення.

Позовні вимоги мотивував тим, що йому, відповідачу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 03.02.1998, виданого Придніпровським районним виконавчим комітетом.

Між ним та відповідачем постійно виникають сварки з приводу того, що відповідач, його колишня дружина, перешкоджає йому користуватися квартирою, відмовляється надавати йому доступ до належної йому на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 та постійно змінює замки на вхідних дверях в квартиру.

Зазначав, що з приводу даного факту, він звертався до Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області. Проте, за результатами його звернення від 07.01.2020, відділом поліції було зазначено, що в даних діях відсутні будь-які ознаки кримінального та адміністративного правопорушень, а в ситуації, яка склалася, вбачаються ознаки цивільно-правового характеру.

Просив суд, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди йому в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , усунути такі перешкоди шляхом його вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 надати йому комплект ключів від даної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні своєю власністю - 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного доступу до квартири та передачі ОСОБА_1 ключів від квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 840,80 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що встановивши факти позбавлення позивача права співвласника використовувати спірне житлове приміщення, що відповідно до норм статей 386, 391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав ОСОБА_1 , як співвласника, та наявності перешкод у здійсненні ним свого права користування спільним майном, є підстави для часткового задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні своєю власністю, а саме: 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного доступу до квартири та передачі ОСОБА_1 ключів від неї.

Також судом зазначено, що відповідачем неспростовні доводи позивача щодо наявності створених нею перешкод для доступу до належного йому житла, що також є достатніми підставами для часткового задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Заволокін О. О., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2021 року, просив його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, під час розгляду справи, не взяв до уваги доводи та факти надані відповідачем, зокрема те, що відповідач систематично порушував правила співжиття, що негативно впливало на відповідача та інших співвласників, які проживають у даному домоволодінні (фактично квартирі) і це негативно відображається на здоров`ї відповідача.

Зазначає, що спільне проживання з позивачем в одній квартирі є неможливим і з огляду на те, що позивач тривалий час проживає в іншому будинку, має іншу сім`ю, за вказану квартиру комунальні послуги не сплачує, не доглядає за нею, не створює благоустрій даного домоволодіння (фактично квартири). Крім того, позивач постійно умисно залякує, принижує відповідача.

Також зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на користь позивача, позбавивши фактично відповідача участі у судовому засіданні, а саме надання показів, які в подальшому могли бути враховані при прийнятті судом рішення в нарадчій кімнаті.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Манзар Т. В. також подано апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду в частині відмови у вселенні позивача ОСОБА_1 до квартири ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є не обґрунтованим, ухваленим при неповному встановленні судом обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів.

Просили суд скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.01.2021 в частині відмови у вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 і ухвалити нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити.

В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.01.2021 залишити без змін.

05 квітня 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Манзар Т. В. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2021 року в частині відмови у вселенні ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 і ухвалити нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги позивача задовольнити. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Зазначає, що заперечує проти викладених міркувань в апеляційній скарзі відповідача, вважає їх необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Манзар Т. В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 березня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Заволокіна О. О.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2021 року розгляд справи призначено на 07 квітня 2021 року на 10:30 год з повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи. В подальшому на 20 квітня 2021 року на 11:00 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 03 лютого 1998 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 78).

Відповідно до довідки КП «ЧООБТІ» від 10 березня 2020, станом на 01.01.2013 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у КП «ЧООБТІ» за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 8).

Із довідки Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області від 07.01.2020, складеної за результатами розгляду звернення гр. ОСОБА_1 (ЄО № 65714 від 10.12.2019) вбачається, що в ході проведення перевірки в межах компетенції сектору превенції Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області було здійснено вихід працівників поліції за адресою АДРЕСА_2 , двері ніхто не відчиняв, на телефонні дзвінки не відповідали (а.с. 7).

Згідно акту опитування сусідів від 22.03.2020 ОСОБА_1 протягом останніх восьми років у спірній квартирі не проживав (а.с. 113).

Відповідно до технічного паспорту ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 , (а.с. 112).

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав наявності перешкод у користуванні належним на праві спільної сумісної власності житловим приміщенням та вселення.

При цьому, в апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Манзар Т. В. просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у вселенні ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 , а представник відповідача - адвокат Заволокін О. О. просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити в позові. Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2021 року у повному обсязі.

Частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції приведеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що кв. АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 03 лютого 1998 року та довідкою КП «ЧООБТІ» від 10 березня 2020 (а.с. 8, 78).

Отже, спір виник між співвласниками квартири, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав користування майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

У ст. 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з вимогами ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст. 155 ЖК УРСР).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, дійшла висновку, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Верховний Суд, у постанові від 28 грудня 2020 року, справа № 755/4973/18, провадження № 61-4920ск19, виходив з того, що дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед таких правомочностей цих осіб, як користування та розпорядження своїм майном.

Отже, зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № (провадження № 14-391цс19), Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19).

Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.

З матеріалів справи вбачається та не було спростовано під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом, що відповідач не надає доступу позивачу до кв. АДРЕСА_1 .

При цьому, доводи відповідача, що позивач ОСОБА_1 не проживає у вказаній квартирі протягом останніх восьми років та не утримує її не заслуговують на увагу, адже, як було вище зазначено, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а питання утримання майна не є предметом розгляду даної справи та не може бути підставою для перешкоджання доступу до майна його власнику (співвласнику).

Суд першої інстанції вірно встановив вказані обставини та дійшов висновку про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю.

Проте, суд не врахував, що відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Тобто, законодавець визначає два види спільної власності, а саме право спільної часткової власності (ст. 356 ЦК України) та право спільної сумісної власності (ст. 368 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 1 ч. 4 ст. 368 ЦК України).

Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 1, ч. 2 ст. 370 ЦК України).

Згідно наданих сторонами документів на підтвердження їх права власності кв. АДРЕСА_1 належить саме на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Будь-яких доказів, що відбувся виділ часток із права спільної сумісної власності на спірну квартиру матеріали справи не містять, тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, зазначивши про необхідність надання доступу ОСОБА_1 саме до 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 замість надання доступу ОСОБА_1 до всієї кв. АДРЕСА_1 .

Отже рішення суду підлягає зміні у вказаній частині.

Щодо вселення ОСОБА_1 до кв. АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, адже позивач ОСОБА_1 є власником спірної квартири і його право на користування нею (проживання в ній) підлягають захисту саме в порядку ст. 391 ЦК України, тобто усунення перешкод в користуванні майном. Тоді як вселення, яке регламентоване положеннями ЦК України та ЖК УРСР, передбачене для осіб, які мають право на користування майном, зокрема члени сім`ї власника, колишні члени сім`ї власника.

Посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Заволокіна О. О. на ту обставину, що суд фактично позбавив відповідача права участі в судовому засіданні та наданні пояснень не заслуговують на увагу, оскільки 02 липня 202 року адвокатом Заволокіним О. О. було подано відзив на позов, де була викладена позиція відповідача, крім того, 02 липня 2020 адвокат Заволокін О. О. брав участь у розгляді справи, де не заперечував проти закриття підготовчого провадження у даній справі (а.с. 114-116).

02 вересня 2020 року адвокат Заволокін О. О. просив відкласти розгляд справи призначений на 02 вересня 2020 року з підстав перебування відповідача поза межами м. Черкаси, проте не надав жодного доказу неможливості її прибуття в судове засідання (а.с. 122).

Розгляд справи, враховуючи подане клопотання, було відкладено, про що суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 259 ЦПК України, постановив ухвалу не виходячи до нарадчої кімнати, з занесенням її до протоколу судового засідання (а.с. 123).

В судові засідання призначені на 10 листопада 2020 року на 12:00 год, 20 листопада 2020 року на 11:30 год, 04 січня 2021 року на 11:00 год сторона відповідача не з`являлась без зазначення причин неявки.

Отже, враховуючи тривалість розгляду справи (з 08 квітня 2020 року по 04 січня 2021 року), надання відповідачем відзиву на позов та участь представника відповідача - адвоката Заволокіна О. О. в судовому засіданні, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 реалізувала своє право на висловлення своєї позиції відносно позову ОСОБА_1 .

Інші доводи, наведені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи правовий режим права власності сторін по справі, рішення суду підлягає зміні в частині усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, в іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Проте, враховуючи зміни, яких зазнало оскаржуване рішення суду першої інстанції, судові витрати за подачу апеляційної скарги необхідно залишити за сторонами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Манзар Тетяни Володимирівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2021 року в частині задоволених позовних вимог змінити, зобов`язавши ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спільною сумісною власністю - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного доступу до квартири та передачі ОСОБА_1 ключів від квартири.

В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

В. О. Єльцов