Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 428/2998/19
Провадження № 22-ц/810/292/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Гаврилюка В.К., Карташова О.Ю.

за участю секретаря: Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьк

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3

на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 жовтня 2019 року ухвалене судом у складі судді

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики.

Укладання договору позики підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 06.02.2018 року, згідно якої ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошову позику у розмірі 140000,00 грн з обов`язковим поверненням коштів до 07 лютого 2019 року.

Грошові кошти були передані 06 лютого 2018 року позивачем відповідачу у момент підписання розписки, що підтверджується текстом розписки, написаним відповідачем власноруч.

Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію від 11 лютого 2019 року з вимогою сплати суму боргу у розмірі 125333,00 грн на рахунок позивача. Отримання вказаної претензії 20 лютого 2019 року підтверджується особистим підписом відповідача.

На теперішній час відповідач ухиляється від виконання грошового зобов`язання щодо повернення боргу.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 125333,00 грн та судовий збір у сумі 1253,33 грн.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 06 лютого 2018 року у сумі 125333,00 грн та судовий збір у сумі 1253,33 грн.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Не погодившись з заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що скаржник не був повідомлений про дату, місце та час судового засідання, не отримував копію позовної заяви, ухвали про відкриття провадження у справі. Під час ухвалення судового рішення з 25.08.2019 року по 16.11.2019 року перебував у Республіці Польща.

Скаржник посилається на те, що між сторонами не було укладено договір позики, а складання та підписання відповідачем розписки від 06 лютого 2018 року не підтверджує факту укладення договору між позивачем та відповідачем. В розписці від 06 лютого 2018 року, що міститься в матеріалах справи, грошову позику було надано ОСОБА_1 , тобто в даному випадку не підтверджено доказами факт отримання грошових коштів та укладення договору позики ОСОБА_4 від ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає, що твердження представника відповідача в апеляційній скарзі про відсутність доказу відповідачем коштів є хибним, оскільки відповідач власноруч написанням по це в розписці підтвердив факт отримання коштів від позивача.

Також, посилаючись на правову позицію викладену в постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 464/3790/16 зазначив, що хибним є твердження представника відповідача про відсутність факту укладення договору позики між позивачем та відповідачем.

На підставі заочного рішення від 15 жовтня 2019 року було видано виконавчий лист, на підставі якого Сєвєродонецьким міським відділом ДВС було відкрито 03 грудня 2019 року виконавче провадження № 60751676. В рамках виконавчого провадження відповідачем здійснювалися виплати починаючи з 17.03.2020 року і по теперішній час.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник скаржника Петрощук К.В. в судовому засідання апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнав, вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши учасників справи, доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч.1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що між сторонами 06.02.2018 року було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 140000, 00 грн з кінцевим терміном повернення до 07.02.2019 року. Відповідач не виконав свої зобов`язання, тому позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку, суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Так, одним із елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності.

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини від 27 жовтня 1993 року у справі Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів, заява №14448/88, п.33).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Матеріали справи не містять даних про належне повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, вручення йому копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі.

Колегія суддів погоджується із доводом апеляційної скарги в цій частині. З огляду на викладене, розгляд справи без належного повідомлення є грубим порушенням прав відповідача ОСОБА_2 (ст.6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод) та відповідно до положень п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

По суті заявлених вимог про стягнення заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з розпискою від 06 лютого 2018 року, ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 140000 грн.

У розписці міститься зобов`язання повернути вказану суму до 07.02.2019 року та зазначено, що розписка написана власноруч ОСОБА_2 , вказаною розпискою підтверджує отримання ним грошової суми 140000 грн у повному обсязі та містить підпис відповідача.

20.02.2019 року відповідач отримав від ОСОБА_1 претензію про повернення суми боргу згідно розписки від 06.02.2018 року у сумі 125333, 00 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду досліджений оригінал розписки, який знаходиться у позивача.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики.

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним.

Розписка надана відповідачем містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника про те, що між сторонами не було укладено договору позики з посиланням на те, що у розписці від 06.02.2018 року зазначено, що грошову позику надано ОСОБА_1 та не вірно зазначений номер паспорту, виходячи з наступного. У судовому за сіданні представник позивача ОСОБА_1 пояснив, що це є описка у прізвищі ОСОБА_1 , у розписці зазначено місце проживання позивача згідно його паспорту.

В розписці від 06.02.2018 року зазначено місце реєстрації позивача згідно його паспорту. Оригінал розписки знаходиться у позивача, претензію про повернення суми боргу у сумі 125333, 00 грн згідно розписки від 06.02.2018 року отримано власноруч скаржником 20.02.2019 року від позивача. За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що укладання між сторонами договору позики не спростовано скаржником належними та допустимими доказами, обставини справи свідчать про те, що саме між сторонами 06.02.2018 року було укладено договір позики.

Як зазначалося вище, відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуту судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргою такою підставою.

З огляду на наведене, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 жовтня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленнм нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 125333, 00 грн.

В порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем було сплачено 1253, 33 грн судового збору, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1235, 33 грн.

Під час апеляційного перегляду фактичного перерозподілу суми грошового боргу не відбулося, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не має.

Керуючись ст. ст.259,367,374,376,382,384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 жовтня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 грошові кошти за договором позики у сумі 125333, 00 грн, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1253, 33 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 21 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: