Справа №265/5020/21
Провадження №2/265/1290/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

за участі секретаря - Дрьомової О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/5020/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради,

за участі представника позивача - Башкіссер К. В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився, ОСОБА_4 . На даний час у позивачки з відповідачем стосунки припинені та подано позов про розірвання шлюбу. Зазначала, що до 2014 року родина сторін проживала у місті Маріуполі, а з 2014 року по 2015 рік сторони разом із сином та донькою позивачки від першого шлюбу, ОСОБА_5 , проживали на території Краснодарського краю, РФ, в м. Усть-Лабінськ. Однак в листопаді 2015 року відповідач повернувся до Маріуполя. Додавала, що на протязі двох років сторони не спілкувались, а на прохання матері позивача, ОСОБА_6 , позивачка надала дозвіл на вивезення свого сина на декілька місяців у літній період до бабусі, після чого дитина мешкає в м. Маріуполі разом із бабусею на підставі спільного для сторін рішення, оскільки за місцем проживання ОСОБА_1 в РФ вільних місць в дитячий садок не було, а через роботу та відсутністю власного транспорту позивачка не мала можливості возити дитину до дитячого садочку у інший населений пункт. Вказувала, що старша донька позивачки закінчувала вищий навчальний заклад, навчання якої сплачувала ОСОБА_1 , тому було вирішено, що ОСОБА_4 залишиться проживати у бабусі ще на один рік. Весь цей час позивачка здійснювала грошові перекази на банківську карту для утримання сина в м. Маріуполі. Таким чином спільний для сторін син мешкав у бабусі з літа 2017 року по травень 2021 року. Також у січні 2019 році позивачка приїздила в м. Маріуполь. На даний час позивачка тимчасово мешкає у м. Маріуполі, винаймаючи собі житло. Стверджувала, що син наразі мешкає разом із нею. Оскільки вона має намір виїхати разом з дитиною до свого місця проживання в РФ з метою відпочинку та оздоровлення дитини, розширення світогляду та отримання нових вражень, для спілкування зі своєю сестрою, їй від відповідача потрібна згода на виїзд дитини за кордон. Нею за місцем роботи було заброньовано путівку в дитячий оздоровчий табір «Спутник» з 10 липня 2021 року по 25 липня 2021 року. Крім того, вона планує оформити відпустку, щоб мати можливість постійно спілкуватись з дитиною, здійснити подорож на море в період літніх канікул до 31 серпня 2021 року. Натомість відповідач їй такої згоди не надає, у зв`язку із чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки немає причин для обмеження права виїзду дитини за кордон разом із позивачкою, а надання судом такого дозволу буде відповідати інтересам сина сторін. На підставі переліченого відповідно до уточнених позовних вимог просила суд надати ОСОБА_1 , громадянці РФ, дозвіл на тимчасовий виїзд з малолітньою дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі України на територію РФ строком на 1 (один) рік з дня набрання законної сили рішення суду.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_1 , відповідач, ОСОБА_2 , подав відзив, де вказував, що протягом останніх декількох років сімейне життя у сторін погіршувалося, що призвело до припинення між ними шлюбних відносин. З початком бойових дій на території Донецької області ОСОБА_1 поїхала з м. Маріуполя до Російської Федерації, де тривалий час мешкала та приїжджала за три роки лише двічі до сина, який зареєстрований в АДРЕСА_1 , частка якої на праві власності належить ОСОБА_2 , де дитина мешкає із відповідачем та бабусею, тим самим обравши собі місце проживання. Отже вихованням сина відповідач займається самостійно, з яким він має довірливі стосунки, а також син ходить у школу та відвідує курси з англійської мови. Також відповідач офіційно працює в ПрАТ «ММК ім. Ілліча», отримуючи стабільний дохід у середньому 25000 грн., психічно здоровий та на обліку у нарколога не перебуває. У свою чергу ОСОБА_1 ніде не працює, доходів не отримує, нерухомим майном не забезпечена. Додавав, що ОСОБА_1 приїхала зараз до України з наміром забрати у відповідача сина та вивезти його на території Російської Федерації. Натомість, він ніколи не перешкоджав спілкуванню дитини разом з матір`ю. Таким чином заперечував проти виїзду ОСОБА_4 на територію РФ, оскільки сестра ОСОБА_4 , донька позивачки від першого шлюбу, будучи повнолітньою, самостійно могла прибути до України на побачення із братом, а головне існує великий ризик того, що у разі надання судом дозволу на виїзд сина на територію РФ, батько його більше ніколи не побачить, бо позивачкою не зазначена точна адреса в РФ, куди вона має намір вивезти спільного сина, ОСОБА_4 , позивачкою не підтверджена забезпеченість житлом на території РФ, де вона має намір мешкати із сином, а також через пандемію, викликану корона вірусною хворобою. При цьому зазначав, що до подачі позову ОСОБА_1 не зверталась до відповідача із вимогою про надання дозволу на вивіз дитини за межі України, тому таке звернення до суду є передчасним, оскільки ОСОБА_1 вже після відкриття провадження по справі направила вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Таким чином просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову повністю.

Позивачка, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову.

Представник позивачки, адвокат Башкіссер К. В., у суді, повністю підтримуючи уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 , які просила суд задовольнити, вказувала, що позивачка забезпечена житлом, роботою, має стабільний дохід, стосунки із якою у малолітнього ОСОБА_4 добрі, а виїзд дитини за кордон із матір`ю відповідатиме інтересам дитини.

Відповідач у судовому засіданні, підтримуючи доводи поданого ним відзиву, просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Представник відповідача, адвокат Іванова Т. В., у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , вказувала, що позивачка працює в м. Твер, а зареєстроване місце реєстрації якої в м. Усть-Лабінськ, що свідчить про не доведення фактичного місця проживання ОСОБА_1 на території РФ. Вказувала також, що позивачка не довела наявність у неї на праві власності житла в Росії, наявність оплаченої путівки в оздоровчий табір для сина, ОСОБА_4 , з визначенням конкретних дат перебування там дитини. Вказане у сукупності із неприязними стосунками батьків дитини, свідчить про відсутність підстав для задоволення судом позову ОСОБА_1 , яка фактично бажає вивезти дитину за межі країни без згоди батька у порушення прав такої дитини. У свою чергу відповідач жодним чином не перешкоджає у спілкуванні сина із матір`ю на території України. Просила суд відмовити у позові.

Представник 3-ї особи, ОСОБА_10 , у судове засідання не з`явилась, наливши суду заяву з проханням вирішити справу за відсутності представника органу опіки та піклування.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає уточнені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

За свідоцтвом про шлюб, виданим Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 297 від 18 грудня 2010 року, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились 18 грудня 2010 року.

Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим 14 травня 2011 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 391, вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На підставі довідки № 225 ГУ ДМС України в Донецькій області від 16 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 є громадянином України з 6 травня 2021 року, який також має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий 31 травня 2021 року та терміном дії до 31 травня 2025 року.

Відповідно до посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 ), виданої 11 квітня 2012 року, вбачається, що ОСОБА_1 , як громадянка Російської Федерації, має право на постійне проживання на території України.

За паспортом № НОМЕР_2 , виданим 8 грудня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою Російської Федерації, яка з 13 листопада 2018 року зареєстрована по АДРЕСА_2 .

На підставі паспорту № НОМЕР_3 ОСОБА_1 був виданий 2 вересня 2019 року паспорт громадянки Російської Федерації для виїзду за кордон, у якому маються відмітки про відвідування позивачкою України, зокрема, 23 травня 2021 року, що також підтверджується листом вибуття.

Відповідно до договору оренди № 93 від 3 червня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 орендує кв. АДРЕСА_3 з 3 червня 2021 року.

Суд також встановив, що позивачка, ОСОБА_1 , за місцем її проживання в психоневрологічному та наркологічному кабінетах не перебуває на обліку.

За місцем роботи ОСОБА_1 характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою з ТОВ «Еверестбуд-Фасад» від 8 червня 2021 року.

Суд при цьому не бере до уваги довідку від 11 червня 2021 року ТОВ «Еверестбуд-Фасад», де працевлаштована ОСОБА_1 з 7 жовтня 2019 року оператором екструдера відповідно до трудової книжки НОМЕР_4 та трудового договору № 17, про бронювання позивачкою путівки для дитини у дитячий табір, оскільки строк такої путівки закінчився ще 25 липня 2021 року.

Крім того суд звертає увагу на те, що в довідці від 30 серпня 2021 року ТОВ «Еверестбуд-Фасад» вбачається, що бронювання путівки у дитячому таборі не містить конкретних дат та підтвердження такого бронювання від дитячого табору «Супутник».

При цьому суд встановив, що за свідоцтвом про народження, виданим 28 листопада 2000 року Ісількульським відділом управління РАЦС Адміністрації Омської області, актовий запис № 549, вбачається, що ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , матір`ю якої вказана ОСОБА_1 .

На підставі диплому про середню професійну освіту з відзнакою, виданого 5 липня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_5 отримала кваліфікацію «спеціаліст по земельно-майновим відносинам» у ДБПОУ Краснодарського краю «Усть-Лабінський соціально-педагогічний коледж», де вона навчалась на позабюджетній основі, що підтверджується довідкою від 16 червня 2021 року.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом АЦС Данського району управління запису актів цивільного стану Краснодарського краю, актовий запис від 20 серпня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_12 одружились 20 серпня 2020 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».

Згідно із довідкою ТОВ «Лайн-Дор Юг» вбачається, що ОСОБА_5 працює на такому товаристві на посаді офіс-менеджера з 1 квітня 2021 року

Звернення до відповідача з боку ОСОБА_1 16 липня 2021 року з проханням ОСОБА_2 надати згоду на виїзд сина, ОСОБА_4 , за межі України на територію Росії на період канікул для оздоровлення та відпочинку на 1 (один) рік підтверджується повідомленням позивачки, отриманим відповідачем 20 липня 2021 року.

З іншого боку суд встановив, що відповідно до довідки від 31 травня 2021 року КСН «Новий Східний» вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешкає по АДРЕСА_1 разом із батьком, ОСОБА_2 , та бабусею, ОСОБА_6 , що підтверджується актом про фактичне проживання, складеним за свідченнями сусідів по будинку.

Навчання ОСОБА_4 з першого класу та до третього класу включно у «Школі-ліцеї інформаційних технологій» № 69 в м. Маріуполі, де дитина характеризується позитивно, підтверджується довідкою від 27 травня 2021 року та характеристикою вказаного навчального закладу. При цьому з наданих відповідачем документів вбачається, що ОСОБА_4 виховується бабусею та батьком, який відвідує батьківські збори та бере активну участь у навчанні сина. В той же час мати хлопчика відвідувала його лише двічі за три роки, оскільки мешкає у іншій країні.

Відвідування малолітнім ОСОБА_4 групових занять з англійської мови з 1 вересня 2020 року два рази на тиждень підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_14 від 31 травня 2021 року.

Судом також встановлено, що відповідач, ОСОБА_2 , є громадянином України, за місцем проживання пройшов профілактичний наркологічний огляд 8 червня 2021 року та психіатричний огляд 7 червня 2021 року, в якого протипоказань не виявлено.

ОСОБА_2 працює в ПАТ «ММК імені Ілліча» помічником машиніста тепловозу, де отримує середньомісячну зарплату в сумі близька 23866,71 грн., що підтверджується довідкою роботодавця від 27 травня 2021 року.

Суд звертає увагу, що на підставі абз. 5, 6 ч. 5 ст. 157 СК той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Суд при цьому зауважує, що за ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, в той же час як місце проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, тобто більше ніж шість місяців на рік.

З огляду на перелічене, суд вважає, до позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до фактичної зміни місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , адже позивачка просить в суду надати їй дозвіл на виїзд її сина разом із нею без згоди батька до іншої країни на термін у 1 рік.

Також відповідно до ч. 2 ст. 171 СК дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 160 СК місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У судовому засіданні було встановлено, що малолітній ОСОБА_4 , 2011 р. н., вже досяг 10-річного віку на момент вирішення спору в суді.

Крім того суд зазначає, що наразі між сторонами триває спір про визначення місця проживання спільної неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , підготовне провадження по якому призначено Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя на 12 жовтня 2021 року.

Згідно із ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК.

На підставі ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

За п. 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила перетинання кордону), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Відповідно до п. 4 «Правил перетинання кордону» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС;

у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:

- свідоцтва про смерть другого з батьків;

- рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

- рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

- рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;

- рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

- довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері);

- довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 4 (чотири) місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

- свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України;

3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб;

4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені ч. 5 ст. 157 СК, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав:

- довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за 3 (три) місяці);

- документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад 3 (три) місяці, але не більше чотирьох місяців).

При цьому суд зауважує, що за п. 7 «Правил перетину кордону» громадяни в`їздять в Україну без будь-яких обмежень.

Таким чином суд встановив, що виїзд з України малолітнього ОСОБА_4 в супроводі позивачки, матері дитини, може бути здійснений без нотаріально посвідченої згоди відповідача, батька дитини, на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу ОСОБА_2 .

Враховуючи, що позивачка не отримала нотаріально посвідченої згоди у відповідача для виїзду малолітнього сина на територію Російської Федерації, то необхідною умовою для перетинання дитиною у супроводі матері ОСОБА_4 кордону є рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу відповідача.

Однак, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, суд зазначає, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Таким чином надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству,

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 16 серпня 2018 року по справі № 766/15686/16-ц.

Суд також зауважує, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 643/1090/17.

При вирішенні наявного спору суд врахував, що малолітній ОСОБА_4 мешкає разом із своїм батьком та бабусею останні три роки в АДРЕСА_1 , відвідуючи за місцем свого проживання у м. Маріуполі загальноосвітню школу № 69, закінчивши 3 (три) класи, де 1 вересня 2021 року відновиться освітній процес.

В свою чергу позивачка разом із сином не мешкає, оскільки є громадянкою іншої держави, де вона проживає постійно.

Також суд встановив, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні матері із малолітнім сином, ОСОБА_4 , зокрема, на період літніх канікул.

Таким чином, враховуючи інтереси дитини, необґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині необхідності порушення на річний термін навчального процесу малолітнього ОСОБА_4 , а також наведені нею загальні підстави для виїзду разом із дитиною за кордон (оздоровлення, відпочинок) без конкретизація цілей, часового проміжку та доказів на їх підтвердження, то суд вважає, що доцільність у наданні дозволу матері на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька у даному випадку є невиправданою.

Суд зауважує, що у даному випадку надання судом згоди матері дитини на виїзд малолітнього ОСОБА_4 за кордон без згоди його батька може нашкодити інтересам такої дитини, бо позивачка не вказала адреси місця перебування дитини та умов її проживання у Російській Федерації.

Крім того суд зазначає, що через наявність невирішеного спору між сторонами по справі щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина, ОСОБА_4 , заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги фактично є способом виїзду разом із такою дитиною до Російської Федерації на постійне проживання, оскільки в суді не було доведено позивачкою подальше повернення дитини до України, а річний термін перебування у іншій державі фактично свідчить про визначення нового місця проживання для ОСОБА_4 без відповідного судового рішення судом України.

Таким чином на підставі переліченого вмотивування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_4 та несуть загрозу інтересам дитини.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 30 серпня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка Російської Федерації, яка зареєстрована по АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, розташований в м. Маріуполі по вул. Митрополитській 3.

Суддя