Провадження № 22-ц/802/849/21 Категорія: 8 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

представника відповідача Луцького районного відділу ДВС Самчука О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевська Мирослава Валеріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив», про визнання незаконними і скасування постанови та акту державного виконавця, визнання недійсними свідоцтва, договору, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, збитків за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідача Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 2006 року вона була власником нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , яке перебувало в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»). Права вимоги за цим іпотечним договором та кредитними договорами були передані Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» (далі - ТОВ «ФК «Фінактив»), а потім відповідачу ОСОБА_2 .

Позивач вказувала, що в ході виконавчого провадження з примусового виконання рішень судів про стягнення з неї кредитної заборгованості, вказане іпотечне майно на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 49 Закону України «Про іпотеку» було передано стягувачу на підставі постанови та акту державного виконавця та свідоцтва приватного нотаріуса. Однак, на її думку, такі дії є незаконними з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 не могла набути права вимоги за кредитним та іпотечним договором, оскільки вона не є фінансовою установою.

Також зазначала, що відповідач ОСОБА_2 , як стягувач, всупереч положенням ч. 8 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» не сплатила різницю між вартістю нереалізованого майна (6 084 960 грн) та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь (2 234 918 грн 12 коп.).

Крім того, ОСОБА_2 згідно договору від 29 жовтня 2018 року передала спірне приміщення в оренду відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод» (далі - ТОВ ТВК «Львівхолод»), який вона вважає недійсним з наведених підстав.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 просила суд: 1) визнати незаконною і скасувати постанову старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу; 2) визнати незаконним та скасувати акт старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу; 3) визнати недійсним свідоцтво № 2621 від 28 листопада 2017 року, яке видано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В., про право власності ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану площею 343 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) скасувати державну реєстрацію речового права власності за ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану площею 343 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 5) скасувати рішення про державну реєстрацію речового права власності індексний номер 3838367 від 28 листопада 2017 року; 6) скасувати запис про право власності номер 23605559 від 28 листопада 2017 року відновивши реєстрацію права власності на нежитлове вбудоване приміщення ресторану площею 343 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за нею ОСОБА_4 ; 7) визнати недійсним договір оренди № 2032 від 29 жовтня 2018 року, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я.; 8) скасувати державну реєстрацію речового права оренди за ТОВ ТВК «Львівхолод» на частину нежитлового вбудованого приміщення ресторану площею 343 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 9) скасувати рішення про державну реєстрацію речового права оренди від 29 жовтня 2018 року № 43737997; 10) стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, збитки і незаконно одержаний дохід від використання майна у розмірі 1 234 352 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконною і скасовано постанову старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Визнано незаконним та скасовано акт старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Визнано недійсним свідоцтво № 2621 від 28 листопада 2017 року, яке видано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В. про право власності ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану площею 343 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Визнано недійсним договір оренди № 2032 від 29 жовтня 2018 року, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення в частині мотивів, з яких суд визнав ОСОБА_2 такою, що неправомірно набула право власності на нежитлове приміщення площею 343 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , змінити, а також скасувати його в частині відмовлених позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідач Луцький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) також подали апеляційні скарги у яких з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у їх задоволенні відмовити, а мотивувальну частину рішення про відмову у задоволенні позовних вимог змінити, виклавши її у редакції, викладеній в апеляційні скарзі без зміни резолютивної частини рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив її залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника відповідача Луцького районного відділу ДВС - Самчука О. П., дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_4 до задоволення не підлягає, апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника відповідача Луцького районного відділу ДВС підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу раніше на праві власності належало нежитлове вбудоване приміщення ресторану загальною площею 343 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.34, том 1).

29 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 175 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнювала 883 750 грн за курсом Національного банку України на день укладання цього договору.

04 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в сумі 90 000, що дорівнювало еквіваленту 454 500 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах зазначених у даному договорі.

На забезпечення виконання вищенаведених кредитних договорів позивач передала спірне приміщення в іпотеку ПАТ «Укрсиббанк» згідно договорів від 29 березня 2007 року № 568, від 04 травня 2007 року №791 (а.с.35, том 1).

В подальшому, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2013 року у справі № 2-2896/11 стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29 березня 2007 року у розмірі 1 497 911 грн 83 коп. (а.с.41-41, том 1).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2011 року у справі № 2-6772/10 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року у розмірі 733 236 грн 29 коп. (а.с.37-40, том 1).

На виконання вказаних судових рішень було видано виконавчі листи.

Встановлено, що 24 листопада 2016 року між ПАТ «Укрсиббанк» та третьою особою ТОВ «ФК «Фінактив» було укладено договір факторингу, згідно умов якого (пункти 2.1. 2.2.) клієнт відступив фактору, а фактор зобов`язувався прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язувався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах визначених цим договором (а.с.43-50, том 1).

Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді протягом 14 днів з моменту підписання даного договору, але не пізніше повного розрахунку за даним договором.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 48 від 24 листопада 2016 року передано ТОВ «ФК «Фінактив» право вимоги по кредитних договорах, укладених між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 (а.с.51-52, том 1).

28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 28/12, згідно умов якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_5 за кредитними договорами № 0 від 29 березня 2007 року та №0 від 04 травня 2007 року, укладеними між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 з усіма додатковими угодами та додатками до них (а.с.54-60, том 1).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 березня 2007 року у розмірі 109 694,09 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року у розмірі 80 370,22 доларів США (а.с.61-66, том 1).

На виконання цього судового рішення судом також був виданий виконавчий лист.

Усі виконавчі листи за цивільними справами № № 2-6772/10, 2-2896/11, 161/14096/16 були об`єднані в зведене виконавче провадження ЗВП №43504816, яке перебувало на примусовому виконанні у Луцькому РВДВС (а.с.67-72, 141, 146, том 1).

В межах даного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С. Л. була винесена постанова від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу спірного приміщення стягувачу у рахунок погашення боргу. У постанові вказано, що приміщення передається за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960 грн (а.с.73-74, том 1).

На виконання приписів ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» був оформлений акт старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу (а.с.75-76, том 1).

ОСОБА_2 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В. видане свідоцтво № 2621 від 28 листопада 2017 року про право власності на спірне приміщення (а.с.32, 156, том 1).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у цивільній справі №161/14096/16 скасовано (а.с.78-79, том 1)

У цій цивільній справі 22 березня 2019 року була ухвалено аналогічне за змістом рішення про задоволення позову, яке скасоване постановою Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року та ухвалено нове судове рішення, яким в позові ПАТ «УкрСиббанк», правонаступник ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитпми відмовлено (а.с.81-88, том 1).

29 жовтня 2018 року між відповідачем ОСОБА_2 , як орендодавцем, та відповідачем ТОВ ТВК «Львівхолод», як орендарем, був укладений договір оренди частини спірного приміщення площею 299,6 кв. м (а.с.175-179, том 1).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у цивільній справі № 161/12590/19, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 липня 2020 року, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 28/2, укладений 28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_2 , згідно умов якого ОСОБА_2 було передано право вимоги до ОСОБА_5 за кредитними договорами № 0 від 29 березня 2007 та № 0 від 04 травня 2007, укладеними із АКІБ «УкрСиббанк».

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтовувала тим, що передача державним виконавцем іпотечного майна стягувачу відповідачу ОСОБА_2 є незаконною з тих підстав, що остання не могла набути права вимоги за кредитним та іпотечним договором, оскільки вона не є фінансовою установою. Крім того, відповідач ОСОБА_2 , як стягувач, всупереч положенням ч. 8 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» не сплатила різницю між вартістю нереалізованого майна (6 084 960 грн) та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь (2 234 918 грн 12 коп.). Також вважає, що договір від 29 жовтня 2018 року, укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», згідно умов якого ОСОБА_2 передала спірне приміщення в оренду вказаному товариству, слід визнати недійсним з наведених вище підстав.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення у цій справі та задовольняючи частково позов ОСОБА_4 , виходив з того, що спірне приміщення було передано за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960, тобто, відповідач ОСОБА_2 після відмови у задоволенні позову у цивільній справі №161/14096/16 та не пред`являючи жодних нових вимог про стягнення боргу з позивача, повинна була компенсувати позивачу, на підставі ч.8 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» різницю у вартості переданого у власність стягувачу предмета іпотеки у розмірі 3 853 811 грн 88 коп., чого вона не зробила. Суд вважав, що це порушує право позивача на отримання справедливої компенсації за майно, яке було відчужено у примусовому порядку за більшою ціною, ніж сума майнових претензій до неї та тягне за собою визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу, відповідного акту державного виконавця, а також визнання недійсним свідоцтва приватного нотаріуса, у зв`язку з чим задовольнив позов в цій частині позовних вимог. Крім того, оскільки в розглядуваному випадку була встановлена незаконність набуття права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення, з одночасним скасуванням відповідних правовстановлюючих документів, суд дійшов висновку, що договір оренди від 29 жовтня 2018 року, який був укладений з ТОВ ТВК «Львівхолод» без вільного волевиявлення належного власника майна позивача, підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відмовляючи в решті позовних вимог суд виходив з того, що позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Проте такі висновки суду є помилковими.

Зі змісту оскаржуваних позивачем акту та постанови державного виконавця 22 листопада 2017 року слідує, що передача майна стягувачу (відповідачу ОСОБА_2 ) відбувалась у зведеному виконавчому провадженні № 43504816 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 2 234 918 грн 12 коп. та 190 064,31 доларів США. Майно було передано стягувачу за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960 грн.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України.

Таким способом може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Тобто, для скасування вищезазначених протоколу та акту необхідно встановити їх незаконність, а зокрема незаконність дій державного виконавця, пов`язаних із прийняттям таких актів, які порушують права позивача.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2, 6, 8, 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 50 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Судом встановлено, що передача майна стягувачу державним виконавцем була здійснена 22 листопада 2017 року, тобто коли чинними були усі судові рішення у вищезазначених справах про стягнення з позивача ОСОБА_4 кредитної заборгованості і відповідно вартість нереалізованого на торгах майна не перевищувала загальної суми боргу боржника перед стягувачем. У відповідача ОСОБА_2 на час передачі їй нереалізованого майна в рахунок погашення боргу не виникло обов`язку внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь.

Після передачі майна стягувачу ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 рішення суду від 25 січня 2017 року по справі № 161/14096/16-ц було скасоване. Після скасування вищезазначеного рішення суду, з позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість яка стягується на підставі заочних рішень суду у цивільних справах № 2-6772/10, №2-2896/11 у розмірі 2 231 148 грн 12 коп. (1 497 911 грн 83 коп. + 733 236 грн 29 коп.).

Отже, наведене свідчить про те, що державним виконавцем було дотримано вимоги ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» під час передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Позивач не надала доказів на підтвердження неправомірності дій державного виконавця щодо передачі майна стягувачу і не довела, що оспорюваними постановою та актом були порушенні її права і законні інтереси.

В разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна як окремого документа законодавством не передбачено. Натомість такий договір укладається шляхом звернення виконавця до стягувача з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна з одночасним припиненням права вимоги стягувача до боржника в межах вартості нереалізованого майна (оферта) та виявлення стягувачем волі залишити за собою це майно (акцепт). Виконання договору з боку покупця (стягувача) полягає у внесенні на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь стягувача, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (ст. 72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Абзац 2 п. 8 розділу X Порядку, відповідно до якого у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги, не відповідає зазначеній нормі закону, а тому не підлягає застосуванню згідно з ч. 7 ст. 10 ЦПК України. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, було встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду, зокрема, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Абзацом 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За змістом цих положень вони застосовуються в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування не будь-яких, а правовстановлюючих документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до яких свідоцтво про придбання нерухомого майна з торгів не належить.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, п.98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження №12-135гс19, п. 80) та багатьох інших.

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, п. 5.6).

Таким чином, ані позовна вимога про визнання незаконними та скасування постанови та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а ні позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не призвели б до захисту прав позивача та не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, п. 52).

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження №14-125цс20).

Порушене право позивача на отримання справедливої компенсації за спірне майно має самостійний спосіб захисту та не може бути підставою для скасування передачі майна стягувачу, оскільки у такому випадку вже буде порушено право стягувача, так як залишаться невиконанні два інших судових рішення.

В той же час вимоги про визнання недійсними та скасування акту, протоколу державного виконавця та визнання недійсним виданого на їх підставі свідоцтва, є неефективним способом захисту порушеного права, у зв`язку у з чим колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування постанови, акту державного виконавця та визнання недійсним свідоцтва слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

З врахуванням того, що відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва від 28 листопада 2017 року про право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, не підлягають і до задоволення позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації речового права власності за ОСОБА_2 , скасування рішення про державну реєстрацію речового права власності, скасування запису про право власності від 28 листопада 2017 року, відновивши реєстрацію за позивачем ОСОБА_4 .

Визнаючи недійсним договір оренди від 29 жовтня 2018 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки встановлена незаконність набуття права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення, з одночасним скасуванням відповідних правовстановлюючих документів, а тому вважав, що договір оренди був укладений з ТОВ TBK «Львівхолод» без вільного волевиявлення належного власника майна (позивача), а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Проте, така вимога не підлягає до задоволення, оскільки є похідною від попередніх вимог, а також суд не врахував того, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

Щодо вирішення позовної вимоги про стягнення доходів, які відповідач ОСОБА_2 отримала від користування спірним майном на підставі ст. 390 ЦК України, на яку посилався позивач обгрунтовуючи позові вимоги в цій частині, то апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 390 ЦК України регулює порядок проведення розрахунків при витребуванні майна з чужого незаконного володіння.

Зокрема, власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача) передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У такому випадку належним способом захисту порушеного права є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Оскільки позивачем не витребовувалось спірне нерухоме майно у відповідача ОСОБА_2 , тому у суду не було підстав й вирішувати питання про стягнення з неї усіх доходів від майна, які вона отримала від використання такого майна, в тому числі й встановлювати момент в часі, з якого у позивача виникло таке право.

Отже, не підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення доходів, які ОСОБА_2 отримала від користування спірним приміщенням з вищезазначених підстав.

Висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди є правильними та з ними колегія суддів погоджується.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються встановленими у цій справі обставинами, зазначеними нормами закону та висновками Великої Палати Верховного Суду.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , тому понесені нею судові витрати не відшкодовуються, а з неї на користь відповідачів ОСОБА_2 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) підлягають до стягнення понесені останніми судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг. Зокрема, з позивача на користь ОСОБА_2 слід стягнути 4 995 грн судового збору, а на користь Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) судовий збір у розмірі 14 407 грн 50 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідача Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевська Мирослава Валеріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» про визнання незаконними і скасування постанови та акту державного виконавця, визнання недійсними свідоцтва, договору, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, збитків відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 995 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) судовий збір у розмірі 14 407 (чотирнадцять тисяч чотириста сім) гривень 50 копійок за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: