Справа № 169/214/21 Головуючий у 1 інстанції: Хвіц Г. Й.
Провадження № 22-ц/802/1049/21 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Вакіної Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоуфінгоу" про визнання договору про надання фінансового кредиту частково недійсним, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 24 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Гоуфінгоу» про визнання недійсним договору про надання фінансового кредиту в частині односторонньої пролонгації/ продовження кредитором строку дії договору та зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами у понад визначений договором строк.

Позов мотивує тим, що 02 серпня 2020 року між сторонами укладено договір про надання фінансового кредиту №/290868 в електронній формі, відповідно до якого відповідач надав їй грошові кошти в сумі 6 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а вона зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Вказуючи, що в порушення вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не ознайомив її з умовами кредитування та ризиками, а умови договору щодо права кредитора змінювати процентну ставку у разі несвоєчасного виконання умов договору та продовження строку дії договору є порушенням принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Просить визнати недійсними пункт 2.3, підпункт 3.3.3 та пункт 4.3 договору про надання фінансового кредиту №/290868 від 02 серпня 2020 року.

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 24 травня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання сторони не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Cудом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2020 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту в електронній формі (далі договір, а. с. 15 - 18).

Відповідно до пункту 1.1 договору відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 6 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позивач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 2.38 % на добу від суми кредиту, тобто 868.7 процентів річних (пункт 1.3 договору).

Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 31 серпня 2020 року, але в будь якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 1.6 договору визначено, що невід`ємною частиною цього договору є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства: http:// www. gofingo.com.ua.

Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Частиною 1 ст.3 вказаного Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про електронну комерцію» права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів». Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини 2статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу до укладення договору була надана уся споживча інформація.

Крім того, позивач підтвердила ознайомлення з усіма істотними умовами Договору про надання фінансового кредиту з моменту підтвердження електронним одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті, доступ до якого здійснила з використанням унікального логіну та пароля Особистого кабінету.

Отже, підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позичальник засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти.

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач просила визнати недійсними пункт 2.3, підпункт 3.3.3 та пункт 4.3 договору про надання фінансового кредиту№/290868 від 02 серпня 2020 року, посилаючись на те, що відповідач не ознайомив її з умовами кредитування та ризиками, а умови договору щодо права кредитора змінювати процентну ставку у разі несвоєчасного виконання умов договору та продовження строку дії договору є порушенням принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Однак такі твердження позивача спростовуються дослідженими судом доказами та положеннями законодавства.

Так, відповідно до пункту 2.3, підпункту 3.3.3 та пункту 4.3 договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до повного дня погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в Графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту. У разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, зазначений у пункті 1.2 цього договору, проценти, передбачені в пункті 1.3 цього договору, продовжують нараховуватись за кожен день користування кредитними коштами, але в будь якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При укладенні договору сторони узгодили всі істотні умови. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. На час укладення договору позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

На момент укладення договору фінансового кредиту не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не зверталась до відповідача з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання їй докладнішої інформації.

Умови укладеного між відповідачем та позивачем фінансового договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір був результатом домовленості сторін і відповідав загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. ст. 3, 627 ЦК України.

Позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не подавались.

При цьому протягом тривалого часу позивач виконувала умови договору, що свідчить про його схвалення.

Судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 6000 грн. надавалися ОСОБА_1 на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 868,7 % річних від суми кредиту, в розрахунку 2, 38 % на добу.

Тобто, за 30 днів користування кредитом ОСОБА_1 мала сплатити проценти у розмірі 4284,00 грн., що не перевищує суму кредиту.

Таким чином, твердження позивачки про те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими, а відповідачем при укладені вказаного договору було приховано порядок нарахування відсотків, не знайшли свого підтвердження. Оскільки кредитний договір укладено на строк 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,38 % від суми кредиту на добу.

При добросовісному виконанні зобов`язання позивачкою не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника та нарахуванням відсотків за користування коштами.

Окрім того, у випадку повернення позивачкою отриманих у борг коштів в строки передбачені договором (30 днів) не відбувалася б пролонгація договору, а відповідно і нарахування відсотків.

Позивачем не доведено, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливим.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

За змістом ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частина 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» наведений перелік умов, які є несправедливими, який в свою чергу не є вичерпним.

Отже умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладеного сторонами договору не вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містять вони і будь-яких інших несправедливих умов.

Перед погодженням договору позичальник могла безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися відповідачем, на офіційному сайті відповідача, а також порівняти його з кредитними продуктами інших фінансових установ.

Згідно з приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що позивачем не доведено підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України, для визнання недійсним пунктів фінансового кредиту № /290868 від 02 серпня 2020 року, суд першої інстанції зробив правильний висновок про безпідставність посилань позивача на несправедливі умови договору.

Посилання позивача в своїй апеляційній скарзі на позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену у постановах від 28 березня 2018 року у справах № 444,9519,12 та від 04 липня 2018 року у справі 10/11534/15-ц, щодо права позикодавця нараховувати проценти за користування кредитними коштами після спливу визначеного договором строку не заслуговують на увагу, оскільки даний висновок суду зроблений в цивільній справі, ухваленій за результатами розгляду інших правовідносин, та не є ідентичними обставинам даної цивільної справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм процесуального права, тому колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права і підстав для їх скасування з мотивів, викладених у скарзі не вбачається. Необхідно зазначити, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводами позовної заяви, не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 15 вересня 2021 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: