КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/25724/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11004/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Батрин О.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Ірина Сергіївна про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157, недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину та повернути ОСОБА_3 нерухоме майно (реєстровий № 33383663, запис № 46232 в книзі № 653-226), набуте на підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири; припинити право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157 (а.с. 1-13).

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (реєстровий № 33383663, запис № 46232 в книзі № 653-226), набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157. Також до набрання чинності рішенням у справі заявник просила заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14-18).

В обґрунтування заяви зазначала, що перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який 04 серпня 2011 року уклав договір купівлі-продажу квартири з ТОВ «Компанія Промбудконсалтінг» та придбав квартиру АДРЕСА_1 . Пізніше ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157, та продав вказану квартиру без її згоди, що є умовою чинності такого правочину. Вважає, що оскільки на момент продажу квартири між нею та ОСОБА_3 не встановлено іншого режиму власності, то на момент відчуження квартира перебувала у їхній спільній власності, а розпорядження такою нерухомістю мало здійснюватися за взаємною згодою співвласників. Вказувала, що має обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 після пред`явлення позову здійснить відчуження квартири або може бути ним обтяжена для уникнення виконання можливого рішення суду. У разі переходу права власності до третіх осіб, виконати рішення у справі буде неможливо.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру під номером АДРЕСА_1 (реєстровий № 33383663, запис № 46232 в книзі № 653-226), набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157. Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна, а саме квартири під номером АДРЕСА_1 , до набрання чинності рішенням у справі (а.с. 65-67).

Не погодившись з ухвалою суду, 10 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Куса Л.І. подала до суду апеляційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржувану ухвалу, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити (а.с. 69-76).

На обґрунтування скарги зазначила, що у заяві про забезпечення позову позивач не обґрунтувала необхідність забезпечення позову, а лише припустила, що спірне нерухоме майно може бути відчужено. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на відчуження квартири. Вжиття заходів забезпечення позову є передчасним та необґрунтованим, суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення. Зазначала, що відповідач ОСОБА_1 є законним власником спірної квартири, яка була придбана у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157. Протягом 10 років ОСОБА_1 володів та користувався квартирою, наміру відчужувати її не мав та не має, однак, наразі порушуються його права, як власника квартири на володіння, користування та розпорядження квартирою, яка належить йому на праві приватної власності.

Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Грачов О.А. подав відзив в якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін (а.с. 137-160).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені направленням повідомлень на зазначені ними адреси та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Приватний нотаріус Київського МНО Кравченко І.С. подала письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутності. Повідомлення ОСОБА_3 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою. Представник ОСОБА_1 - адвокат Куса Л.І. подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в інших справах, проте будь-яких доказів поважності причин неявки до суду апеляційної інстанції не надано (а.с. 116-128, 162-168).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом заявлених вимог є визнання договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157, недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та повернення первісному власнику ( ОСОБА_3 ) нерухомого майна (а.с. 1-13).

З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. від 28 грудня 2011 року, що зареєстрований за № 3157, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23-26).

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначала, що між сторонами виник спір щодо квартири, яку відповідач ОСОБА_3 відчужив відповідачу ОСОБА_1 без її згоди, як дружини, при цьому власник квартири ОСОБА_1 може позбавити можливості забезпечити виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстровий № 33383663, запис № 46232 в книзі № 653-226) суд першої інстанції виходив з того, що квартира є предметом спору у даній справі, тому обґрунтованими є доводи позивача про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

З таким висновком про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру колегія суддів погодилась та вважає його правильнимз огляду на предмет позову у даній справі, яким є визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину та припиненням права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, зокрема, спірну квартиру. Обраний позивачкою захід забезпечення позову, як арешт нерухомого майна є співмірним із заявленими позивачем вимогами позовної заяви.

При цьому, негативним наслідком незабезпечення позову, предметом якого у тому числі є нерухоме майно, є можливість реалізації належного відповідачу нерухомого майна.

Тому у випадку набрання законної сили можливим рішенням суду про задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, примусове виконання такого набравшого законної сили рішення суду може бути утруднено або визнано неможливим у зв`язку з відсутністю у відповідача спірного нерухомого майна, що є предметом спору.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами у справі виник спір, обґрунтовано вважав, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження майном, а тому дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення у вигляді накладення арешту на спірне майно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Проте, заборонивши будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вищевказаної квартири до набрання чинності рішенням у справі, суд першої інстанції не звернув увагу, що заявлений позивачкою ОСОБА_2 і застосований районним судом захід забезпечення позову не містить застереження про заборону вчинення будь-яких дій щодо відчуження спірної квартири, а забороняє будь-яким особам, у т.ч. відповідачу 2 - ОСОБА_1 , вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири до набрання чинності рішенням у справі (у т.ч. дії, вчинення яких необхідне для забезпечення утримання нерухомого майна у належному стані), що не можна визнати законним і обґрунтованим (а.с. 14-18, 65-67).

Тому в цій частині оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Висновки районного суду про порушення прав позивачки на стадії розгляду питання про забезпечення позову є передчасними, проте таких доводів незаконності оскаржуваної ухвали подана апеляційна скарга не містить.

Інші доводи цих висновків не спростовують, не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року про забезпечення позову скасувати в частині заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна, а саме квартири під номером АДРЕСА_1 до набрання чинності рішенням у справі і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог заяви представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Грачова Олексія Анатолійовича про забезпечення позову.

В іншій частині ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 серпня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Т.О. Невідома

В.М. Ратнікова