ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/461/20 Номер провадження 22-ц/814/1718/21Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Зеленської О.І.,

представника позивача адвоката Репецького В.О.,

представника відповідача адвоката Медведєвої Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 травня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, інфляційних витрат та відсотків

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У січні 2020 року ОСОБА_2 завернувся до суду до відповідача ОСОБА_1 із позовом про стягнення коштів в рахунок компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, а також 3% річних, індекс інфляції на вказану суму у порядку статті 625 ЦК України, відсотків у порядку статей 536, 1214 ЦК України, а також судовий збір у розмірі 840,81 грн., а саме:

-76 721,25 грн. суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 11.12.2019 по 23.01.2020;

-272,00 грн. 3% річних за період з 11.12.2019 по 23.01.2020;

-2 518,97 грн. відсотки за користування чужими грошовими коштами за період з 11.12.2019 по 23.01.2020.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за час шлюбу із відповідачкою вона набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Вказане майно не було предметом поділу після розірвання шлюбу.

20.12.2018 вказана квартира була продана за ціною 307 500,00 грн.

Відповідно, ОСОБА_1 продала належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 вартістю 153 750 грн.

Позивач вважає, що належна ОСОБА_1 1/2 частина вказаної квартири є майном, що набуто під час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частинах відповідно до статей 60, 68, 70 СК України.

27.11.2019 ОСОБА_1 була направлена письмова вимога про повернення коштів у сумі 76 875 грн. (із розрахунку 153 750грн./2).

03.12.2019 ОСОБА_1 отримала письмову вимогу, однак у добровільному порядку не виконала зобов`язання, що і стало підставою звернення до суду із вказаним позовом за захистом свого майнового права.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково:

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя 1/2 частини вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 76 721,25 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 655 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

Із вказаним рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохає рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Заявник вважає, що рішення суду винесене з порушенням вимог статті 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Вказувала, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам (рішенню Постійно діючого Третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 05.11.2005), а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 про те, що майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, якщо воно, хоча і придбане під час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя.

Відповідачка стверджує, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за її власні кошти, отримані від продажу своїм батькам 24.06.2008 частки у квартирі АДРЕСА_2 , яка, у свою чергу, також належала їй на праві особистої приватної власності, оскільки квартира АДРЕСА_3 була придбана нею до укладення шлюбу з позивачем, а саме на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.1998, що встановлено в мотивувальній частині рішення Постійно діючого Третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 05.11.2005, чому суд оцінки не надав.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право власності на частину квартири АДРЕСА_3 набуто нею також за час перебування у шлюбі на підставі вказаного рішення третейського суду, не врахувавши договір купівлі-продажу від 11.12.1998, укладений на Кременчуцькій товарній біржі №2-101, а квартира АДРЕСА_4 за вказаною адресою була приватизована співвласниками в рівних частинах у 2004 році: ОСОБА_1 , її неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , та її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Заявник вважає, що фактично рішенням Третейського суду було узаконено перепланування двох суміжних квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 .

З урахуванням викладеного, вважає, що продавши за договором купівлі-проваджу від 24.06.2008 року квартиру АДРЕСА_3 своїм батькам за ціною 45 756,00 грн., придбала у них за договором купівлі-проваджу від 24.06.2008 квартиру АДРЕСА_4 за ціною 38 031,00 грн., тобто за власні кошти, що виключає спільність майна подружжя на її частку у квартирі АДРЕСА_4 .

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

08.09.2021 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вважає, що рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 травня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права щодо повноти та всебічності з`ясованих обставин та належної оцінки доказів.

Вважає, що відповідачка не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, натомість про спільність майна подружжя свідчать нотаріально посвідчені письмові згоди, які він надавав при укладенні дружиною угод купівлі-продажу 24.06.2008 квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 .

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 13.11.1999 перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.04.2012 № 2-1091/12, що набрало законної сили 13.04.2012 року (11-12).

Від вказаного шлюбу сторони мають двох спільних дітей - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 08.11.2005, що набрало законної сили 08.11.2005 та не оскаржувалось у передбаченому законом порядку, визнано:

- за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 із визначенням часток: ОСОБА_1 2/3 частки, ОСОБА_3 1/3 частки квартири.

-за ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (батьки відповідачки) право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 із визначенням часток по 1/2 кожному (а.с. 64-67).

24.06.2008 ОСОБА_1 у власних інтересах та як законний представник від імені малолітньої дочки ОСОБА_3 (Продавці), від імені якої діє також батько ОСОБА_2 , продали ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (Покупці) квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Татаринцевою І.А. (реєстровий номер 2910) (а.с. 158).

Згідно з пунктом 2 вказаного договору об`єкт нерухомості належить продавцям на підставі правовстановлюючих документів:

- ОСОБА_1 - 2/3 частин квартири на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 08.11.2005;

- ОСОБА_3 1/3 частина квартири на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 08.11.2005; зареєстрованих в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу №В-4 за р. № 310. Реєстраційний номер об`єкта 9196353.

На продаж ОСОБА_1 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 , як набутої у період перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 , як чоловіком, надавалась нотаріально посвідчена згода (реєстровий номер 2905) (а.с. 160).

Разом із тим, 24.06.2008 ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (Продавці) продали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (Покупці), від імені якої діяла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як законні представники малолітньої дочки, квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Татаринцевою І.А. (реєстровий номер 2907) (а.с. 147).

У подальшому, 20.12.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (Продавці), яка діяла згодою батьків, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого останні передали у власність покупцю, гр. ОСОБА_8 , вказану квартиру, яка належала їм на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожному відповідно до договору купівлі-продажу від 24.06.2208 № 2907 (а.с. 9).

На продаж ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , як набутої у період перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 , як чоловіком, надавалась нотаріально посвідчена згода (реєстровий номер 2905) (а.с. 160).

Відповідно, відповідачем ОСОБА_1 , 20.12.2018 було відчужено належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 3 вказаного договору вартість квартири за домовленістю сторін становила 307 500 грн.

27.11.2019 ОСОБА_2 направлено вимогу на адресу ОСОБА_1 про повернення коштів у сумі 76 875 грн., що становить половину від вартості частки, як спільному майні подружжя.

Вимога отримана відповідачкою 03.12.2019, згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.32), однак залишена без виконання.

доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

Задовольняючи позов частково, в частині вимог про стягнення 1/2 частини вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 76 721,25 грн. (в межах заявлених позовних вимог), місцевий суд виходив з того, що належна ОСОБА_1 1/2 частка вказаної квартири є предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2008 (реєстровий номер 2907). В свою чергу, ОСОБА_1 не було доведено під час розгляду справи придбання спірного майна за її особисті кошти.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спірним майном, з приводу якого між сторонами виник спір у справі, є належна ОСОБА_1 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Вказане майно не було предметом розгляду справи № 537/845/13-ц у спорі між сторонами про поділ майна подружжя.

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач, посилаючись на те, що спірне майно є її особистою власністю, оскільки придбане за власні кошти, не довела вказаної обставини перед судом, тобто не спростувала належними, законними і достатніми доказами у справі презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Право особистої приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 не доведено належними доказами у справі, таких вимог не заявлялось відповідачем і під час розгляду даної справи.

мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Щодо доводів апеляційної скарги про належність квартири АДРЕСА_4 на праві особистої приватної власності

Заявник вказувала, що суд першої інстанції не врахував обставини, встановлені у рішенні Постійно діючого Третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 05.11.2005, а саме про те, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.1998, укладеному на Кременчуцькій товарній біржі під №2-101, а квартира АДРЕСА_4 за вказаною адресою була приватизована співвласниками: ОСОБА_1 , її неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , та її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2004 році.

Як вбачається з рішення третейського суду квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 1998 року, укладеному на Кременчуцькій товарній біржі під № 2-101 та зареєстрована в Кременчуцькому МБТІ в книзі В-4 за № 310, загальною площею 35,7 кв.м. (матеріали справи договору купівлі-продажу від 11.12.1998 не містять).

Дана квартира була придбана ОСОБА_9 до шлюбу, який був укладений з ОСОБА_2 13.11.1999 року.

Враховуючи час придбання квартири АДРЕСА_3 , ця квартира на час укладення шлюбу була особистою власністю ОСОБА_1 .

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.042004 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради, згідно з розпорядженням № 12797/2 від 01.04.2004 року, ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 78,7 кв.м. Зазначена частка в цій квартирі також належала ОСОБА_1 на праві особистої власності.

З рішення постійно діючого Третйського суду при Полтавській торгово промисловій палаті від 8.11.2005 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з відома інших співвласників було самочинно проведено реконструкцію обох квартир, внаслідок чого утворилися нові об`єкти права власності. Квартира АДРЕСА_3 загальною площею 61,7 кв. м. та квартира АДРЕСА_4 загальною площею 51,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Визначено, що у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 належить 2/3 частки.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 15.03.2006 року на підставі вказаного рішення.

Враховуючи, що ця квартира по своїй суті є новим об`єктом права власності та право власності на неї виникло під час шлюбу, на частку ОСОБА_1 у цій квартирі поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог частини 8 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

В подальшому, за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 24 червня 2008 року ця квартира АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (батькам відповідачки ОСОБА_1 ) (а.с. 158, 160).

В цей же день, 24.06.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 69-72).

Враховуючи час придбання квартири АДРЕСА_4 , на частку ОСОБА_1 у цій квартирі поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

20.12.2018 року за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 дана квартира АДРЕСА_4 була продана ОСОБА_8 за 307 500 грн. (а.с. 9-10, 91).

У відповідності із вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір купівлі-продажу від 20.12.2018 року є чинним.

Як вбачається з п.8 вказаного договору купівлі-продажу від 20.12. 2018 року, який підписаний відповідачем ОСОБА_1 , що Ѕ частка об`єкта нерухомості, що відчужується є предметом спільної сумісної власності подружжя як придбане за час перебування у шлюбі, заяву про згоду на відчуження якої надав колишній чоловік продавця - ОСОБА_2 .

Зазначений пункт договору в установленому законом порядку визнаний недійсним не був.

Таким чином, при продажу даної квартири ОСОБА_1 повністю погодилася з тим, що ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

ОСОБА_1 в спростування презумпції спільності спірного майна не довела перед судом законними, належними та достатніми доказами, що 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 , право власності на яке було визнано рішенням постійно діючого Третейського суду при Полтавській торгово промисловій палаті від 8.11.2005 року, є її особистою приватною власністю, продавши яку, вона отримала (власні) особисті кошти, за які, у подальшому, 24.06.2008, придбала в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_4 за вищевказаною адресою.

Позов про визнання цих квартир особистою приватною власністю не заявляла.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не спростовано законними, належними та достатніми доказами придбання спірного майна за власні кошти, а тому 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2008 за час перебування у шлюбі з позивачем, і сума від її продажу підлягає поділу в рівних частинах.

Призначаючи суму до стягнення саме у розмірі 76 721,25 грн., суд першої інстанції виходив з того, що саме така сума заявлена позивачем у прохальній частині позову, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 13 ЦПК України (межі розгляду справи судом першої інстанції).

Решта доводів апеляційної скарги, в тому числі і посилання на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.11.2020 року № 713/2302/18, висновків місцевого суду не спростовують і не суперечать між собою; у даній справі встановлені інші фактичні обставини, а саме установлено, що спірне майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, а тому не може бути предметом поділу.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як мотивовано вище, рішення місцевого суду відповідає вказаним вимогам процесуального та матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували. Підстави для зміни чи скасування судового рішення не встановлені.

Враховуючи те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для стягнення судових витрат, понесених заявником, не вбачається.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 травня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді

Т.О. Кривчун

О.В. Чумак