Справа № 482/510/21
Номер провадження 2/482/383/2021
25 серпня 2021 року м. Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді - Демінської О.І., секретар судового засідання - Єфімова О.І., за участю позивача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На обґрунтування позову зазначила, що з 31.10.2019 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач є її свекром, який вже більше 10 років у будинку не проживає та ним не користується, а тому втратив право користування житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 23.04.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.
У судове засідання, яке призначалося судом на 29.06.2021 р., 13.07.2021 р. позивач не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутність, позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
З`явившись у судове засідання 25.08.2021 р. позивач просила про задоволення позову.
У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п. 2 ч. 7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав.
Відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч. 9 ст. 28 ЦПК), неодноразово викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлено наступне.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за №3477-ІV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.10.2019 року.
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Новоодеської міської ради за № 3616 від 08.04.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , перебувають на реєстраційному обліку: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою.
Згідно з актом обстеження по факту проживання від 26.03.2021 року, складеного головним інспектором КП «Правопорядок» за участю свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає у зв`язку зі зміною місця проживання.
Згідно до копії домової книги будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрований в ньому з 02.06.1981 року.
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 09.02.1994 року та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 12.06.1963 року, судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка позивача - ОСОБА_6 .
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердив суду, що ОСОБА_2 , який є батьком покійного чоловіка позивача - ОСОБА_6 , тривалий час не зявляється у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 . Востаннє він бачив його там у 2015 році, незважаючи на те, що проживає по сусідству. Щодо причин непроживання відповідача за вказаною адресою необізнаний.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 взала суду, що відповідач був зареєстрований, але ніколи не проживав в будинку АДРЕСА_1 , власником якого він колись був. На даний час він змінив місце проживання та де саме мешкає, їй невідомо.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно положень ст. ст. 150, 155 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник такого будинку (квартири) не може бути позбавлений права користування ним, крім випадків, установлених законодавством України.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, щодо яких відпали законні підстави для користування майном.
Положеннями ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у жилому будинку, що йому належить, користуються цим будинком нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Зі змісту ст. 156 ЖК України та ст. 391 ЦК України вбачається, що право члена сім`ї власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням права власності (за відсутності договірних відносин) члени його сім`ї втрачають право користування цим приміщенням.
Ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України).
Згідно із Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належному позивачу будинку більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає встановленим. Доказів існування домовленостей відповідача із позивачем щодо порядку користування житловим будинком суду не наданоа відтак, позов є таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне рішення виготовлено 27 серпня 2021 року.

Суддя Новоодеського районного суду

Миколаївської області О.І. ДЕМІНСЬКА