Справа № 2-747/11
Провадження № 6/638/624/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.

секретаря Рижикової В.Г.

за участю заявника ОСОБА_1

приватного виконавця Бабенко Д.А.

представника стягувача Фісатіді Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович, ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, в якій просить скасувати обмеження її у праві виїзду за межі України на строк до виконання зобов`язань за судовим рішенням у виконавчому провадженні № 63648084.

Вимоги заяви обґрунтовує тим, що рішенням Харківського апеляційного суду від 16.06.2021 року задоволено подання приватного виконавця Бабенко Д.А., обмежено її у праві виїзду за межі України. Вважає, що твердження викладені у поданні приватного виконавця не відповідають дійсності, обмеження у праві виїзду не переслідує стягнення коштів в рахунок погашення боргу, є мірою, що обмежує її в правах лише на підставі наявності боргу. Жоден документ, що наданий приватним виконавцем не містить належного обґрунтування яким чином оспорювана заборона сприятиме погашенню боргу за виконавчим провадженням. Зазначила, що жодного разу не ухилялась від виконання судового рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала заяву, просила її задовольнити.

Представник стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» заперечувала проти заяви ОСОБА_1 , вказавши, що рішення суду не виконується боржником, ОСОБА_1 здійснює подорожі за межі України для відпочинку.

Приватний виконавець Бабенко Д.А. просив відмовити у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження управі виїзду за межі України, вказавши на те, що з боку боржника не вживаються жодні заході для виконання зобов`язань.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріли заяви, суд прийшов до наступного.

Відповідно до положень ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Тобто, звертаючись до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, боржник повинен довести факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу.

У справі "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень.

Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

У справі "Soering vs UK" від 07.07.1989 Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Виконання будь-якого рішення суду є складовою права на справедливий суд та обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Також у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16.06.2021 року у справі № 2-747/11, скасована ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання приватного виконавця про обмеження у праві виїзду за межі України, тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

При цьому, умовою скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордом мають слугувати зміна обставин, які стали підставою для застосування до боржника відповідного заходу.

З поданої заяви не вбачається обставин, які змінились з дати ухвалення постанови від 16.06.2021 року.

При цьому, заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним вжито всіх можливих дієвих заходів для погашення наявної заборгованості.

Частиною 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" на боржника покладено ряд обов`язків, зокрема: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

При цьому, належних та допустимих доказів неможливості виконання боржником рішення суду не надано.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3 своєї постанови «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 за № 6, Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правам з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.7 ст.12) У зв`язку із цим, у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі ст. 377-1 ЦПК України, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Суб`єктивні процесуальні права мають здійснюватися в найбільш економічний спосіб. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню правильного рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату.

Суд не погоджується із доводами заявника про те, що тимчасове обмеження її виїзду за межі України порушує права на вільне пересування. Суд вважає, що застосоване обмеження відповідає усім трьом критеріям, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v.Bulgaria» від 26.11.2009)

1) обмеження ґрунтується на законі (п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ч.ч.І, 2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.441 ЦПК України);

2) обмеження переслідує легітимну мету, передбачену у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: обмеження є необхідним в демократичному суспільстві для підтримання публічного порядку (в даному випадку - щодо обов`язковості виконання судового рішення) та з метою захисту прав інших осіб (в даному випадку - прав стягувачів щодо ефективного виконання судових рішень);

3) обмеження перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом (тобто є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України не завдасть істотної шкоди майновим і немайновим правам заявника (в тому числі - більшої, аніж шкоди, яка заподіюється стягувачам внаслідок довготривалого невиконання боржником судових рішень) і сприятиме виконанню судових рішень і запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Застосоване тимчасове обмеження прав заявника є цілком виправданим, оскільки воно показало дієвий результат і дійсно сприяє погашенню заборгованості боржника перед стягувачем.

Визначення поняття "ухилення" в чинному законодавстві щодо його офіційнго тлумачення відсутня.

У сучасній україніській мові слово "ухилення" тлумачиться так:

- відступати, відхилятися, вивертатися, намагатися не робити чого - небудь, не брати участі в чомусь, уникати, навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом. У судовій практиці трапляються приклади мотивування судових рішень про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють "необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів".

На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

З огляду на вказане, суд вважає, що ОСОБА_1 зловживає своїми правами в рамках здійснення виконавчого провадження, а саме створює ілюзію виконання своїх зобов`язань, при цьому реального виконання рішення суду не відбувається.

Суду не надано доказів, що за час, який минув з дня ухвалення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, останньою здійснені належні дії для виконання рішення суду та змінились обставини, за існування яких покладено на боржника зазначене обмеження.

Отже, суд вважає, що обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету, діє з метою захисту прав стягувача в виконавчому провадженні, перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом, сприятиме виконанню рішення суду та запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 8 ст. 441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 258, 260, 441 ЦПК України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович, ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України- відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова, починаючи з 14.09.2021 року.

Головуючий