ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 серпня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/5456/20

Головуючий у першій інстанції - Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1015/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство «Банк Форвард»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Форвард» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Ніжин,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -21.05.2021,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року АТ «Банк Форвард» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої на свою користь суму кредитної заборгованості за Договором про надання та використання платіжної картки № 98775269 в розмірі 64575,07 грн, що складається з заборгованості за договором 59489,91 грн та 3% річних - 5085,16 грн, а також 2102 грн судового збору.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 25.09.2011 відповідачка звернулась до ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого в подальшому стало АТ «Банк Форвард», з підписаною нею Заявою № 92042189, яка в п. 3 містить пропозицію (оферту) про укладення Договору про надання та використання платіжної картки.

30.07.2012 банк, відповідно до п. 4.2 Заяви, акцептував (прийняв) вказану пропозицію і уклав з клієнтом Договір про надання та використання платіжної картки (договір про картку) № 98775269 , відкривши ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_2 та випустив на її ім`я платіжну картку.

Відповідно до п. 3 підписаної відповідачкою Заяви, Договір про картку укладений на умовах, викладених в цій Заяві, Тарифах по карткам банку (Тарифи) та Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку (Умови по карткам). Відповідно до п. 8 Заяви клієнт розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід`ємною частиною Договору про картку є Умови по карткам (діючі тарифи по карткам клієнт отримує у день отримання картки, а також діючі тарифи та умови по карткам розміщені на офіційному сайті банку з якими клієнт може в будь-який час ознайомитись (п.2.13 Умов по карткам)). Відповідачка з Умовами по карткам та Тарифами ознайомлена, згодна, зміст розуміє, зобов`язується дотримуватись.

Внаслідок здійснення кредитування банком рахунку відповідачки, у останньої виникла заборгованість перед банком.

31.12.2017, а потім повторно 07.08.2020 банк направив відповідачці заключний рахунок-виписку, що отримана нею 14.08.2020, із вимогою про погашення заборгованості за Договором про картку в сумі 59489,91 грн. Однак вказана сума заборгованості не погашена і станом на 07.12.2020 складає 64575,07 грн, з яких 59489,91 грн - заборгованість за Договором про картку та 5085,16 грн - 3% річних, що розраховані банком на вказану суму заборгованості за період з 01.02.2018 (перший день після закінчення 30-денного строку оплати заключного рахунку-виписки) по 07.12.2020, а всього 1040 днів.

Банк просив суд, вирішуючи позов, врахувати судову практику в аналогічних спорах, зокрема постанову Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 751/10114/16-ц, від 08.11.2019 у справі № 646/5735/14-ц.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Акціонерне товариство «Банк Форвард» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, поклавши витрати по сплаті судового збору на відповідачку. Вважає що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним та не всебічним з`ясуванням всіх обставин справи, без дослідження поданих доказів та без застосування правової позиції Верховного Суду в конкретно-подібних правовідносинах, з формальним підходом до розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги аналогічні мотивам, викладеним в позовній заяві.

Скаржник звертає увагу, що Договір про картку № 98775269 від 30.07.2012 було укладено сторонами відповідно до положень ч.2 ст.642 ЦК України, шляхом прийняття банком пропозиції відповідачки, викладеної в п.3 заяви № 92042189 від 25.09.2011. Отже Договір про картку є таким, що вчинений у письмовій формі, оскільки його умови зафіксовані в підписаній заяві, умовах по карткам та тарифах, які відповідачка сама запропонувала вважати невід`ємними частинами договору про картку. Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 17.03.2021 у справі № 559/2648/17, від 30.10.2019 у справі № 751/10114/16-ц, від 08.11.2019 у справі № 646/5735/14-ц, від 11.12.2019 у справі № 591/6511/16-ц.

Відповідно до вказаних вище Умов банк встановлює клієнту ліміт на власний розсуд та повідомляє його в момент активації картки, при цьому до моменту активації розмір такого ліміту дорівнює нулю. В рамках Договору відповідачка звернулась в банк для проведення активації картки одним із способів, що передбачені Умовами, після чого банк здійснював кредитування її рахунку. Відповідачка не відмовилась від договору про надання та використання платіжної картки, а навпаки користувалась кредитними коштами, що підтверджується виписками по рахунку. Таким чином між сторонами виникли кредитні відносини та обов`язки з виконання Умов укладеного договору.

Направивши відповідачці 31.12.2017 заключну вимогу про погашення заборгованості за Договором в повному обсязі в сумі 59489,91 грн, банк скористався своїм правом дострокової вимоги погашення кредиту. Відповідно до вказаної вимоги, ОСОБА_1 мала сплатити заборгованість до 31.01.2018, отже перебіг позовної давності починається з 01.02.2018 та банком не пропущений. Також з цієї дати у банку виникло право вимоги про сплату сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

З огляду на викладене, на думку скаржника, суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини справи, не дослідив детально докази, послався виключно на доводи та пояснення відповідачки та допустив упереджений розгляд справи в цілому.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу АТ «Банк Форвард» відповідачка ОСОБА_1 не скористалась. В заяві від 23.06.2021 про розгляд справи без участі сторони відповідача представник відповідачки - адвокат Калінін С.К. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 травня 2021 року вимогам ст. 263 ЦПК України частково не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд встановив, що заявляючи позов про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором про надання та використання платіжної картки № 98775269 , банк не надав жодних доказів на підтвердження укладення з відповідачкою цього договору. В матеріалах справи, зокрема у підписаній ОСОБА_1 заяві, відсутні жодні відомості про відкриття на її ім`я кредитного рахунку за № НОМЕР_3 , на якому в подальшому виникла заборгованість, видання їй будь-якої кредитної картки.

Надані позивачем документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та наявність заборгованості відповідачки перед позивачем за договором про надання та використання платіжної картки № 98775269 .

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що позов недоведений та необґрунтований, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а зазначені представником відповідачки доводи щодо спливу позовної давності є безпідставними.

З такими висновками Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області щодо мотивів відмови в позові колегія суддів не погоджується.

Судом встановлено, що 25.09.2011 ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Банк Руский Стандарт» із заявою № 92042189 (а.с. 5-6). В інформаційному блоці заяви в розділі «Кредитний договір» зазначено номер кредитного договору - 92042189, рахунок клієнта № 0891, сума кредиту по даному договору - 4076,30 грн, ставка по кредиту 0,01 % річних, комісія за надання кредиту - 326,10 грн, строк кредиту складає 305 днів: з 26.09.2011 по 26.07.2012. Встановлено графік платежів зі сплатою щомісячного платежу 26 числа кожного місяця: з жовтня 2011 по липень 2012 року, щомісячний платіж - 408 грн, останній платіж 404,55 грн.

Кредит видано банком на товар - ноутбук LENOVO вартістю 3626 грн, з яких сума кредиту на товари 3261 грн та сума готівкою в касу 365 грн. Крім того, включене особисте страхування, договір страхування № 92042189, зі страховою премією в сумі 48,92 грн за кожен місяць протягом періоду страхування, що складає 10 місяців. SMS-послуга за Договором не активована.

В розділі «Інформація про картку» тип картки не вказано, включено страховий захист по карті, щодо активації послуги «SMS-сервіс» інформація відсутня, зазначена ставка по кредитній лінії - 45% та комісія за РО щомісячно: 0,00 %.

Підписана ОСОБА_1 заява № 92042189 містить 3 оферти.

За змістом оферти 1 відповідачка запропонувала банку на умовах, викладених у цій Заяві та Умовах по кредитам укласти з нею Кредитний договір, відкривши їй поточний рахунок, що буде використовуватись виключно в рамках Кредитного договору, тобто на придбання товару, зазначеного в інформаційному блоці Заяви. Пунктом 1.7 оферти 1 передбачено закриття банком рахунку клієнта після повного погашення заборгованості за Кредитним договором.

Відповідно до оферти 2 відповідачка запропонувала банку укласти з ним договір застави для забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором.

Згідно з офертою 3, що в п. 3 Заяви, ОСОБА_1 на умовах, викладених у цій Заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку та Тарифах по карткам просила укласти з нею Договір про надання та використання платіжної картки (Договір про картку), в рамках якого випустити на її ім`я платіжну картку, найменування якої вказане в графі «Тип картки» розділу 6 «Інформація про картку»; відкрити їй поточний рахунок (Рахунок картки) у гривні, що буде використовуватись в рамках Договору про картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням картки; для здійснення операцій за Рахунком картки клієнта, сума яких перевищує залишок коштів на Рахунку картки клієнта, встановити ліміт кредитної лінії під операції з карткою в межах 10000 гривень та здійснювати відповідно до статті 1069 ЦК України кредитування Рахунку картки (п.п. 3.3 Заяви).

Відповідно до пункту 4.2 Заяви акцептом оферти 3 Заяви будуть дії банку по відкриттю відповідачці Рахунку картки, здійснені в межах строку для відповіді, зазначеного в п. 6.2 Заяви.

За змістом пункту 5.2 банк має право, але не зобов`язаний повідомляти клієнта про прийняття ним оферти 3, при цьому клієнт розуміє та погоджується з тим, що Договір про картку буде вважатись укладеним з дати виконання дій, що в п. 4.2 Заяви, незалежно від того, повідомив його про це банк чи ні.

Відповідно до п. 6.2 Заяви строк для відповіді банком на оферту 3 складає 18 місяців з дати цієї Заяви.

За змістом пункту 8 Заяви строк дії кредитної лінії відповідає строку дії Договору про картку, з моменту укладення Договору про картку відповідачка зобов`язана сплачувати комісії, інші платежі відповідно до діючих Тарифів по карткам, а у випадку отримання кредиту в рамках Договору про картку - зобов`язується погасити його сплативши відсотки та інші платежі за користування кредитом у порядку та строки, що встановлені діючими Умовами та Тарифами по карткам.

Пунктами 9 - 10 Заяви передбачено право банку стягувати з клієнта кошти за страхування та надання SMS-послуг в розмірах та порядку, передбачених Умовами та Тарифами по картках.

Підпис клієнта ОСОБА_1 міститься на кожному аркуші Заяви, згідно з відміткою співробітника банку особу ОСОБА_1 встановлено.

Своїм підписом у Заяві клієнт підтверджує, що розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід`ємною частиною Договору про картку є Умови по карткам, з якими він ознайомився, їх розуміє, з ними згоден, зобов`язується дотримуватись. Вказані Умови розміщуються на офіційному сайті банку, клієнт зобов`язується регулярно знайомитись з їх змінами на сайті, відвідування клієнтом інтернет-сторінки банку прирівнюється до його звернення за необхідною інформацією безпосередньо до банку.

Відповідно до копії статуту АТ «Банк Форвард» (2018 рік), АТ «Банк Форвард» є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Форвард», яке у свою чергу було правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Руский Стандарт» (а. с. 56 - 58).

Обґрунтовуючи свої вимоги, АТ «Банк Форвард» посилалося на те, що банк, прийнявши пропозицію ОСОБА_1 від 25.09.2011, виконав свої зобов`язання за Договором про картку в повному обсязі, надав відповідачці кредитні кошти, проте остання своїх зобов`язань щодо повного і своєчасного повернення кредиту не виконала, унаслідок чого виникла заборгованість.

З виписки по особовим рахункам, відкритим на ім`я ОСОБА_1 , з 30.07.2012 по 07.12.2020 (а.с. 18-41), виписки по особовим рахункам угоди № 98775269 від 30.07.2012 за період з 30.07.2012 по 24.02.2020 (а.с. 42-53) вбачається, що 30.07.2012 банк прийняв (акцептував) пропозицію ОСОБА_1 , викладену в оферті 3 зазначеної Заяви, в межах строку для відповіді, встановленого пунктом 6.2 Заяви, та здійснив відкриття рахунку № НОМЕР_3 , внаслідок чого відбувся факт укладення Договору про картку № 98775269 .

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за договором № 98775269 за період з 30.07.2012 по 09.02.2021 термін сплати заборгованості за договором було встановлено згідно з графіком платежів 30 числа кожного місяця; загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на вечір 27.01.2018 складала 58484,68 грн, після чого була незмінною; загальна прострочена заборгованість станом на 09.02.2021 - 59489,91 (а. с. 138 - 140).

Звертаючись з позовом, банк стверджував, що у зв`язку з непогашенням заборгованості за договором 31.12.2017, а потім повторно 07.08.2020 банк направляв відповідачці заключний рахунок-виписку (остання з яких отримана нею 14.08.2020) із вимогою про погашення заборгованості за Договором про картку в сумі 59489,91 грн (а.с. 54-55). За змістом вказаної вимоги, відповідачці надано строк до 31.01.2018 для внесення на рахунок 59489,91 грн, з яких сума основного боргу 58484,68 грн та сума нарахованих процентів 1005,23 грн. Таким чином, на думку позивача наявні підстави для стягнення з відповідачки вказаної суми, а також 3% річних у відповідності до положень ч. 2 статті 625 ЦК України.

Доказів повного погашення ОСОБА_1 заборгованості за Договором про картку матеріали справи не містять.

Відмову суду в задоволенні позову скаржник вважає необґрунтованою, оскільки Договір про картку № 98775269 від 30.07.2012 було фактично укладено сторонами шляхом прийняття банком пропозиції відповідачки, викладеної в п.3 заяви № 92042189 від 25.09.2011, вона не відмовилась від договору та користувалась кредитними коштами, отже між сторонами виникли кредитні правовідносини та обов`язки з виконання умов укладеного договору, що викладені, зокрема, і у Заяві від 25.09.2011.

Колегія суддів з такими доводами частково погоджується у зв`язку з наступним.

Згідно з положеннями п. 1 частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

За положеннями ч. 1 та 2 ст. 641 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 ЦК України).

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Як встановлено судом, укладення між сторонами Договору про картку № 98775269 від 30.07.2012 відбулось шляхом прийняття банком пропозиції відповідачки укласти такий договір, що викладена в її Заяві від 25.09.2011, відповідно до вказаних вище норм, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Доводи скаржника в цій частині є слушними.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З виписок за договором (а.с. 18-53) вбачається, що 21.08.2012 банком вперше було збільшено зобов`язання за кредитним договором на 10000 грн (а.с. 50 зв.), що свідчить про встановлення кредитного ліміту, обумовленого сторонами в п.п. 3.3 Заяви від 25.09.2011; відповідачка активно користувалась кредитними коштами, зокрема, отримувала готівку з картки (вперше 06.09.2012), здійснювала оплату товарів та послуг та частково виконувала свої зобов`язання щодо погашення кредиту згідно з договором 98775269 від 30.07.2012, останній раз нею здійснено поповнення карткового рахунку 10.03.2016 в сумі 500 грн (а.с. 39).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу);

Таким чином наявні в матеріалах справи виписки по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідачки за виданим кредитом. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.12.2020 у справі № 161/5267/20, від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц.

Надані банком докази, зокрема Заява від 25.09.2011, що містить пропозицію ОСОБА_1 на укладення Договору про картку, розрахунок заборгованості, виписки по рахунку відповідачкою не спростовані. Свій контррозрахунок відповідачка не надала, заперечуючи факт існування боргових зобов`язань.

Суд першої інстанції не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог банку та відсутності кредитних відносин між сторонами та відсутність договірного зобов`язання ОСОБА_1 ..

Колегія суддів звертає увагу, що договір, виконаний частково, не може вважатися неукладеним (постанова ВПВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018).

Звертаючись з позовом банк просив стягнути на його користь кредитну заборгованість за Договором про надання та використання платіжної картки № 98775269 в розмірі 64575,07 грн, що складається з заборгованості за договором 59489,91 грн та 3% річних за ст. 625 ЦК України - 5085,16 грн. Із наданих банком виписок та розрахунку заборгованості вбачається, що до суми заборгованості за договором 59489,91 грн позивачем окрім фактично наданих коштів включено сплату відсотків, комісій, оплату за прострочену заборгованість, сплату за страховий захист та розрахункове обслуговування, направлення поштою паперового рахунку-виписки.

Як зазначено вище, обґрунтовуючи вимоги про стягнення заборгованості, в тому числі її розмір та порядок нарахування її складових, банк зазначав, що Договір про картку укладений на умовах, викладених в Заяві від 25.09.2011, Тарифах по карткам банку, затверджених наказом № 28 від 20.01.2012 (а.с. 16, 17), та Умовах надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», затверджених наказом № 631 від 26.12.2011 (а.с. 8-15), що є складовою та невід`ємною частиною Договору про картку та розміщені на офіційному сайті банку. Крім того, скаржник наголошував, що в підписаній відповідачкою Заяві сторони узгодили відсоткову ставку по кредитній лінії - 45%, розмір кредитного ліміту 10000 грн, строк дії кредитної лінії та умови надання інших супутніх послуг. Отже, на думку скаржника, сторонами погоджено умови кредитування, нарахування відсотків за користування кредитними коштами та інших сум за сплату супутніх послуг (комісій, оплату за прострочену заборгованість, сплату за страховий захист та розрахункове обслуговування, направлення поштою паперового рахунку-виписки).

Однак, оцінюючи вказані доводи позивача колегія суддів дотримується правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що роздруківка Умов із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Надані банком роздруківки умов та тарифів не містять будь-яких даних щодо ознайомлення з ними відповідачкою та інформації щодо її зобов`язань за кредитним договором, крім того, вони датовані після підписання нею Заяви 25.09.2011 (а.с.8).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.brs.ua) неодноразово змінювалися самим банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами при укладенні кредитного договору було узгоджено відсоткову ставку за кредитом у розмірі 45%. При цьому, включення до суми заборгованості вартості інших послуг: комісій, оплати за прострочену заборгованість, сплати за страховий захист та розрахункове обслуговування, направлення поштою паперового рахунку-виписки, - є необґрунтованими, оскільки сторони не узгодили належним чином умови, розмір та порядок цих нарахувань.

У відзиві на позовну заяву від 25.01.2021 представник відповідачки заявив, що позивачем щодо заявлених вимог пропущено строк позовної давності та просив застосувати наслідки пропущення такого строку (а.с.85).

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частин 2-5 статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла наступного висновку: «якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів».

АТ «Банк Форвард» в апеляційній скарзі посилалося, зокрема на те, що направивши відповідачці 31.12.2017 заключну вимогу про погашення заборгованості банк скористався своїм правом дострокової вимоги погашення кредиту. Відповідно до вказаної вимоги, ОСОБА_1 мала сплатити заборгованість до 31.01.2018, отже перебіг позовної давності починається з 01.02.2018 та банком не пропущений. Апеляційний суд відхиляє вказані доводи, у зв`язку з наступним.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналогічної правової позиції дотримався і Верховний Суд у постановах від 03.02.2021 у справі № 279/476/17, від 17.02.2021 у справі № 761/32244/17, від 03.03.2021 у справі № 173/436/18.

Відповідно до п. 8 Заяви від 25.09.2011 строк дії кредитної лінії відповідає строку дії Договору про картку, який в Заяві не зазначений.

На виконання ухвали Чернігівського апеляційного суду від 12.08.2021, якою зобов`язано АТ «Банк Форвард» надати суду дані щодо кількості виданих на ім`я ОСОБА_1 кредитних карток і терміну їх дії та щодо пролонгації 29.07.2016 Договору про надання та використання платіжної картки, позивач повідомив, що акцептувавши пропозицію ОСОБА_1 на укладення Договору про картку банк 30.07.2012 відкрив на ім`я останньої рахунок № НОМЕР_3 та випустив платіжну картку № НОМЕР_4 зі строком дії 24 місяці. Банк зазначив, що відповідно до Умов про надання та використання платіжної картки, закінчення терміну дії картки не означає закінчення дії Договору про картку. Згідно з вказаними Умовами договір діє до повного погашення заборгованості клієнтом на підставі виставленої банком заключної вимоги, або припиняє свою дію у випадку припинення трудових правовідносин між клієнтом і компанією, але не раніше повного виконання клієнтом своїх зобов`язань перед банком. При цьому добровільне погашення клієнтом заборгованості без виставлення банком заключної вимоги дію Договору про картку не припиняє.

Даних щодо пролонгації 29.07.2016 Договору про надання та використання платіжної картки № 98775269 позивачем на вимогу апеляційного суду не надано.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначено вище, Умови про надання та використання платіжної картки, на які посилається позивач, не можуть бути належним та допустимим доказом по справі. Таким чином, з урахуванням того, що банком не надано суду даних щодо строку дії та пролонгації Договору про картку, апеляційний суд приходить до висновку, що за спірним кредитним договором перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, що, як зазначив позивач, видана 30.07.2012 строком на 24 місяці, тобто з 01.08.2014.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, зі сплатою ОСОБА_1 на погашення заборгованості 500 грн 10.03.2016, перебіг позовної давності за вимогами банку перервався та почався із вказаної дати заново і діяв до 10.03.2019.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови ВП ВС від 07.08.2019 по справі № 2004/1979/12, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16).

Враховуючи той факт, що апеляційним судом встановлено наявність кредитних відносин між сторонами та договірних зобов`язань ОСОБА_1 перед банком, а також ту обставину, що розрахунок заборгованості, зроблений позивачем, не може бути належним доказом по справі, колегія суддів дотримується правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.10.2020 у справі № 673/69/16-ц: «суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові».

Згідно з розрахунком, зробленим апеляційним судом на підставі наданих банком виписок по рахункам, ОСОБА_1 використала 17091,57 грн кредитних коштів (вперше - 06.09.2012 їй було видано готівку на загальну суму 4000 грн, а останній раз 05.12.2013 на оплату товарів та послуг на суму 28,50 грн (а.с. 28)).

За період з 06.09.2012 до 31.07.2014 заборгованість за відсотками, нарахованими із розрахунку 45% річних становить 14602,76 грн (17091,57 грн (залишок заборгованості за тілом кредиту):100 х 45% /365х693 днів (з з 06.09.2012 до 31.07.2014) = 14602,76 грн). Таким чином загальна сума коштів до повернення банку складає 31694,33 грн. На погашення кредиту відповідачкою внесено кошти на загальну суму 21706,94 грн (останній раз 10.03.2016 - 500 грн). З урахуванням положень статті 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_1 за відсотками повністю погашена, залишок заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту за Договором про надання та використання платіжної картки № 98775269 від 30.07.2012 складає 9987,39 грн. Вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на вказану суму є обґрунтованими.

Проте, враховуючи, що АТ «Банк Форвард» звернулося з даним позовом у грудні 2020 року, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за Договором про надання та використання платіжної картки № 98775269 у зв`язку із спливом позовної давності згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Окрім заборгованості за тілом та відсотками банк просив стягнути на його користь з відповідачки 5085,16 грн - 3% річних нарахованих за ст. 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову АТ «Банк Форвард» про стягнення основної суми боргу, позовні вимоги про стягнення 5085,16 грн не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від вимог про стягнення основної суми боргу. Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 03.04.2019 № 756/9094/15 при розгляді подібних правовідносин.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

З огляду на те, що суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте не вірно визначився з підставами відмови, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 травня 2021 року підлягає зміні в частині мотивів та підстав відмови в позові.

Відповідно до вимог частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції тоді, коли неправильність рішення можна усунути без його скасування, не змінюючи його суті, і зміна стосується окремих частин рішення, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру присудженої суми, розподілу судових витрат тощо. Якщо зміни стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то таке рішення суду першої інстанції також слід вважати зміненим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 756/13405/15-ц.

Керуючись ст. 367, 374, ст. 376 ч.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард» задовольнити частково. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 травня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О. Боброва

О.Є. Мамонова

Н.В. Шитченко

Повний текст постанови складений 26.08.2021.