Головуючий суддя в суді І інстанції
Єдиний унікальний № 374/223/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року Ржищівський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Козіної С.М.,

за участі:

секретаря - Маламан Я.О.,

позивача - ОСОБА_1 (не з`явився),

представника відповідача - (не з`явився),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ржищівської міської ради Київської області про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява. Позивач мотивував позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Даний житловий будинок ним придбано 14 січня 1992 року, шляхом його викупу у Виконавчого комітету Ржищівської селищної ради народних депутатів. Проте, коли позивач звернувся до Ржищівської міської державної нотаріальної контори для оформлення правочину стосовно даного майна, то нотаріус своєю постановою від 4 червня 2021 року № 82/02-31 відмовила у вчиненні нотаріальної дії. Відмова пов`язана із тим, що у зазначеному договорі купівлі-продажу даний об`єкт житлової нерухомості помилково зазначений як квартира, хоча насправді це є будинок і у рішенні Виконавчого комітету Ржищівської міської ради від 17.06.2021 № 179 "Про надання дозволу на присвоєння окремої поштової адреси нерухомому майну гр. ОСОБА_1 " помилка у визначенні типу даного об`єкта нерухомого майна була виправлена. У разі, якби на даній земельній ділянці був розміщений багатоквартирний будинок, то цільове призначення такої ділянки було б визначене як "земельні ділянки багатоквартирних будинків та належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності" у відповідності до ст. 42 Земельного кодексу України. У зв`язку із допущеною помилкою в назві даного житлового об`єкта позивач не може володіти та розпоряджатися у повній мірі своєю власністю, тому нотаріус запропонувала вирішувати питання щодо усунення розбіжностей у визначенні типу спірного об`єкта нерухомого майна у судовому порядку. Нотаріусом також вказано, що спірний договір був посвідчений секретарем виконкому Ржищівської селищної ради народних депутатів Моргун Л.М. з порушенням вимог ст. 22 Закону України "Про державний нотаріат УРСР", що був чинний на момент посвідчення договору, в частині, яка обмежувала службових осіб виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, вчиняти їх на ім`я і від імені даного виконавчого комітету Ради народних депутатів. У зв`язку із чим нотаріальні і прирівняні до них дії вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними.

Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ним та Виконавчим комітетом Ржищівської селищної Ради народних депутатів, посвідчений службовою особою Виконавчого комітету Ржищівської селищної ради народних депутатів від 14 січня 1992 року за реєстровим номером 10 та скасувати його реєстрацію. Визнати за ним, право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , 1890 року побудови, загальною площею 71,6 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., допоміжною (підсобною) площею 15,7 кв.м., площею літніх, неопалювальних приміщень 26,9 кв.м.

У судове засідання позивач не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно договору купівлі-продажу від 14 січня 1992 року продавець виконком Ржищівської селищної Ради народних депутатів продав, а покупець ОСОБА_1 купив займану ним квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний договір посвідчено ОСОБА_2 секретарем виконавчого комітету Ржищівської селищної Ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області та зареєстровано в реєстрі за № 10 (а.с. 9).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12660624 від 27 листопада 2006 року, квартира по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 8).

Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 8 червня 2021 року встановлено, що виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 (а.с. 12-14).

Згідно висновку щодо технічної можливості визнання правового статусу об`єкта нерухомого майна (житлового будинку) від 08 червня 2021 року, за технічними показниками, об`єкт нерухомого майна (житловий будинок) в АДРЕСА_4 ) можливо визнати як два об`єкти нерухомого майна (житлові будинки) без збитку для його подальшого використання. Самочинне будівництво відсутнє. (а.с. 15-16).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 4 червня 2021 року нотаріус відмовила ОСОБА_1 у посвідченні договору дарування квартири АДРЕСА_2 , оскільки договір оформлено з порушенням вимог ст. 22 Закону "Про державний нотаріат УРСР" від 25.12.1974 року, який був чинним на момент посвідчення договору, а саме: в частині яка обмежувала службових осіб виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, вчиняти їх на ім`я і від імені даного виконавчого комітету Ради народних депутатів (а.с. 10).

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи те, що позивачем укладено договір купівлі-продажу будинку 28 лютого 1990 року, тому щодо визначення дійсності правочину необхідно застосовувати цивільне законодавство, чинне на час виникнення правочину, тобто ЦК Української РСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР, у редакції, яка діяла на момент вчинення правочину, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК Української РСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже позивач обрав належний спосіб захисту своїх майнових прав.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка вказана у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, правильним способом захисту порушеного права, за таких обставин буде подання позову про визнання права власності на підставі ст. 392 УК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що закріплено в ст. 321 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена у п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх- обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позивачем доведено підстави для задоволення позовних вимог.

За змістом ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Керуючись ст. 15, 16, 215, 316, 321, 328, 392 ЦК України, ст. 48, 56, 59, 227 ЦК Української РСР, ст. 2, 4, 12, 81, 82, 128, 247, 258, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Ржищівської міської ради Київської області про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та Виконавчим комітетом Ржищівської селищної Ради народних депутатів, посвідчений службовою особою Виконавчого комітету Ржищівської селищної ради народних депутатів від 14 січня 1992 року за реєстровим номером 10 та скасувати його реєстрацію.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , 1890 року побудови, загальною площею 71,6 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., допоміжною (підсобною) площею 15,7 кв.м., площею літніх, неопалювальних приміщень 26,9 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до Київського апеляційного суду через Ржищівський міський суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя