ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 630/514/20

провадження № 22-ц/818/2155/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» до ОСОБА_1 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс»

на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 07 грудня 2020 року у складі судді Малихіна О.О.,-

в с т а н о в и в:

20 жовтня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути борг за договором позики № 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року в сумі 73998,18 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 2102,00 грн.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 07 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Укрфінанс», посилаючись на необґрунтованість і несправедливість судового рішення, просить змінити рішення суду першої інстанції, позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрфінанс» судові витрати у розмірі 2270 грн.

Вказує, що відмовляючи у задоволені позовних вимог суд, вважаючи відсутніми докази укладення договору позики, не дослідив безпосередньо надані позивачем докази, а саме анкету-заявку з власноручним підписом боржник, договір позики № 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року, підписані власноруч відповідачем заяву боржника про призупинення нарахування відсотків від 18.03.2020 року та графік погашення-реструктуризації від 18.03.2020 року.

Відзиву на апеляційні скарги не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Укрфінанс» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що в наданому позивачем договорі позики № 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року, позичальником вказано ОСОБА_1 , наприкінці бланку договору позики, нижче останнього розділу під № 10, який має назву «Адреси та реквізити сторін», є рукописний напис, виконаний фізичною особою, яка не вказала свого імені, про те, що їй умови цього договору роз`яснені та зрозумілі. Натомість власноручний підпис позичальника ОСОБА_1 у договорі позики від 02 листопада 2019 року відсутній. Наведені обставини за висновком суду свідчать, що договір позики від 02 листопада 2019 року, на який посилається позивач, вчинений без додержання письмової форми, а від так не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. До того ж, такий договір не призвів до набуття вказаними у ньому сторонами прав та обов`язків, зумовлений наданням позики, оскільки відсутні належні і допустимі докази того, що ОСОБА_1 погодився користуватися позикою на певний умовах.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір позики 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року на суму 3000,00 грн.

Відповідно до умов укладеного договору позикодавець надає позичальнику позику з нарахуванням відсотків у розмірі 2% за кожен день користування позичальником грошовими коштами (732% річних). Договір позики укладається строком на 14 днів з урахуванням дня отримання коштів. За умовами договору позичальник зобов`язується 15 листопада 2019 року повернути позикодавцю суму позики та сплатити відсотки за користування позикою, що у загальній сумі складає 3840,00 грн.

Вказаний договір містить власноручний підпис позичальника, яким від засвідчує про роз`яснення йому умов договору.

Крім договору ОСОБА_1 підписано анкету-заявку позичальника, яка містить відомості щодо місця проживання та контактні номери позичальника, розмір позики та строк її повернення.

Відповідно до укладеного договору 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року на підставі видаткового касового ордеру від 02 листопада 2019 року ОСОБА_1 отримав позику в розмірі 3000 гривень, що засвідчив своїм підписом.

Статтями 3, 11 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст. 626 та ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 640/219/14-ц (провадження № 61-206св19).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, у порушення вищевказаних положень закону фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, не звернув уваги на те, що факт укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» та ОСОБА_1 договору позики підтверджується підписом відповідача на договорі, анкеті-заявці та видатковому касовому ордері від 02.11.2019 року про отримання суми позики.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 1051 ЦК України не оспорював договір позики, та належними та допустимими доказами не спростував його.

Як вбачається із заяви на ім`я директора ТОВ «Укрфінанс», боржник ОСОБА_1 18.03.2020 року звернувся з проханням припинити нарахування відсотків за договором позики № 2019-02-02817 від 02.11.2019 року та реструктурувати суму боргу, посилаючись на те, що заборгованість виникла і зв`язку зі складними сімейними обставинами та станом на 18.03.2020 року складає 12 865 гривень. Вказана заява містить особисте зобов`язання внести 23 березня 2020 року 4000 гривень і далі кожного 23 числа вносити по 3000 гривень до повної сплати боргу. Вказане зобов`язання відображено у графіку погашення заборгованості за договором № 2019-02-02817 від 02.11.2019 року, який містить особистий підпис боржника.

Отже, з наданих позивачем письмових доказів убачається, що сторонами під час укладення договору позики були узгоджені умови щодо розміру позики та процентної ставки за користування нею.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (№ 61-17516св18)

Таким чином, відповідно до п 3.1 Договору позики, сума позики з обумовленими договором процентами за користування нею станом на 15 листопада 2019 року складає 3840 гривень.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою:

ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де

ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення;

ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення;

ІІ3 індекс інфляції за третій місяць прострочення;

<...>

ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Станом на час подання позову прострочення виконання зобов`язання по поверненню позики в сумі 3840 гривень склала 319 днів, сукупний індекс інфляції за період часу з 15.11.2019 року станом на час подачі позову складає 1.01500020.

Враховуючи суму позики, період прострочення суми позики та сукупний індекс інфляції за період неповернення позики, інфляційні втрати складають суму у розмірі 57,60 гривень (Інфляційне збільшення: 3 840,00 x 1.01500020 - 3 840,00 = 57,60 грн.)

Що стосується стягнення пені у розмірі 2 % від суми позики за кожний день прострочення виконання грошового зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.1 Договору позики, у разі невиконання Позичальником зобов`язань по погашенню позики та відсотків за кожен день користування грошовими коштами передбачених п. 1 цього Договору у термін вказаний в п. 3.1 даного договору позики, Позичальник сплачує Позикодавцю пеню з розрахунку 2 % за кожен день від суми заборгованості, що накопичилася з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно п. 7.2 Договору позики, при простроченні сплати грошових зобов`язань більш ніж на три дні, Позичальник сплачує Позикодавцю фіксовану єдиноразову винагороду у розмірі 250 гривень.

Відповідно до п. 15 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного Кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що відповідач має обов`язок щодо сплати пені за несвоєчасне повернення коштів за період з 15.11.2019 року по 12.03.2020 року (118 днів) із рахунку 2 % від 3840 грн. (76,80 гривень) на кожний день прострочення виконання зобов`язання повернення позики, що складає загальну суму 9062,40 гривень.

Згідно наданих позивачем прибуткових касових ордерів Позичальником сплачувалась пеня за несвоєчасно повернену суму позики, а саме 14.12.2019 року сплачено фіксовану єдиноразову винагороду по договору у сумі 250 грн. та штрафний процент у розмірі 1750 грн, 17.01.2020 року сплачено штрафний процент у розмірі 1500 грн., 14.02.2020 року сплачено штрафний процент у розмірі 8000 грн., 17.05.2020 року сплачено штрафний процент у розмірі 1000 грн. Тобто відповідачем сплачено пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики № 2019-02-02817 від 02.11.2019 року у загальній сумі 12250 гривень, що перевищує суму пені за період з 15.11.2019 року по 12.03.2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Укрфінанс» заборгованості за договором позики у сумі 3840,00 гривень та інфляційних втрат в сумі 57,60 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що сума сплаченого позивачем судового збору за звернення до суду з позовом становить 2102,00 грн., за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції становить 2270,00 грн. (а.с. 1; 96).

Позовні вимоги задоволені на загальну суму 3897,60 гривень, що складає 5,26 % від заявленої суми позовних вимог. Таким чином, судовий збір, належний до стягнення з відповідача становить суму у розмірі 229,96 гривень, що складає 5,26 % від загальної суми сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.2 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» - задовольнити частково.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 07 грудня 2020 року скасувати і ухвалити нове.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» (Код ) заборгованість за договором позики № 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року в сумі 3840 (три тисячі вісімсот сорок) гривень 00 копійок та інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 57 (п`ятдесят сім) гривень 60 (шістдесят) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» (Код ) судовий збір у розмірі 229 (двісті двадцять дев`ять) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова