Єдиний унікальний номер справи 490/9288/20
Провадження № 22-ц/812/756/21 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 квітня 2021 року . Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Пасечнюком І.П.,

з участю:

третьої особи ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Бойченком Геннадієм Анатолійовичем ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва про скасування заходів забезпечення позову, яка постановлена 01 березня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Саламатіна О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця Куліченка Дмитра Олександровича, треті особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Костянтин Євгенович, про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування протоколу та акту про реалізацію, скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів скасування реєстрації права власності,

у с т а н о в и л а :

24 грудня 2020 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Гриненко Т.В., пред`явив до ДП «Сетам», приватного виконавця Куліченка Д.О.вищевказаний позов та просив визнати прилюдні торги від 19 серпня 2020 року недійсними, скасувати протокол проведення електронних торгів №497984, скасувати акт про проведення електронних торгів, скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів, скасувати реєстрацію права власності/довірчої власності та стягнути з відповідачів судові витрати.

Того ж дня, представником було подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,2 кв.м. житлова площа 40 кв.м., забороною вчиняти певні дії представникам ТОВ «ПРОЕКТНО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «КІПЕР» та ОСОБА_1 щодо вселення та проникнення до спірної квартири без судового рішення, що набрало законної сили або до розгляду цивільного позову, що буде поданий по суті, забороною зламувати замки у вхідних дверях у тамбурі та квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 грудня 2020 року, заяву про забезпечення позову було задоволено частково, а саме: накладено арешт на вказану трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,2 кв.м., житлова площа 40 кв.м. до набрання законної сили рішенням у справі 490/9288/20; заборонено представникам ТОВ «ПРОЕКТНО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «КІПЕР» та ОСОБА_1 вчиняти дії щодо вселення та проникнення до квартири АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням у справі 490/9288/20.

19 лютого 2021 року, третя особа ОСОБА_1 подав клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Заяву обґрунтовував тим, що заява про забезпечення доказів не відповідає вимогам встановленим статті 151 ЦПК України, не вжиття судом заходів зустрічного забезпечення, оскільки позивач не має зареєстрованого місця проживання в Україні та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків позивача та не сплату позивачем судового збору, в розмірі встановленому законом, суд зазначає, що при зверненні з заявою про забезпечення позову, заявником було сплачено судовий збір у встановленому розмірі, що підтверджено квитанцією №29270342 від 03.11.2020 року, також в позовній заяві зазначено місце реєстрації позивача в АДРЕСА_2 . При цьому, не зазначення в заяві про забезпечення позову пропозиції щодо зустрічного забезпечення, на думку суду, свідчить не про порушення вимог щодо форми заяви, а саме про відсутність такої пропозиції, що не є перешкодою для розгляду відповідної заяви.

При цьому, надані заявником нові докази, на підтвердження особи - власника майна та видів його діяльності, та той факт, що основний дохід власник спірної квартири отримує саме від надання в оренду й експлуатації власного чи орендованого нерухомого майна, враховані судом, оскільки, як вбачається зі змісту документів, долучених до клопотання про скасування заходів забезпечення позову від 19 лютого 2021 року, одним з видів діяльності власника квартири - ТОВ «ПРОЕКТНО-ІНВЕСТИЦІЙНОЇ КОМПАНІЇ «КІПЕР», є - "68.20 Надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна". При цьому, заявник - ОСОБА_1 є засновником, кінцевим власником та керівником ТОВ «ПРОЕКТНО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «КІПЕР».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2021 року заходи забезпечення позову скасовані.

Не погодившись з названою ухвалою, ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Бойченко Г.А., подав на неї апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив про її скасування.

Заслухавши доповідь судді, учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно до ст.ст. 4, 49 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду вказаним положенням закону не відповідає в повній мірі.

Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Підстави забезпечення позову у цивільному процесі визначені ст. 149 ЦПК України, а саме - суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частини 1, 2 ст. 149 ЦПК України).

За такого інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів також закріплено у ст. 4 ЦПК України.

Крім того, право на ефективний засіб юридичного захисту передбачене ст. 13 вказаної Конвенції.

До такого висновку суд приходить, системно проаналізувавши зміст вказаних норм права, їх розміщення у відповідних розділах ЦПК України.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, 24 грудня 2020 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Гриненко Т.В. пред`явив до ДП «Сетам», приватного виконавця Куліченка Д.О.позов та просив визнати прилюдні торги від 19 серпня 2020 року недійсними, скасувати протокол проведення електронних торгів №497984, скасувати акт про проведення електронних торгів, скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів, скасувати реєстрацію права власності/довірчої власності та стягнути з відповідачів судові витрати (а.с. 1-11).

Того ж дня, представником було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,2 кв.м. житлова площа 40 кв.м., забороною вчиняти певні дії представникам ТОВ «ПРОЕКТНО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «КІПЕР» та ОСОБА_1 щодо вселення та проникнення до спірної квартири без судового рішення, що набрало законної сили або до розгляду цивільного позову, що буде поданий по суті, забороною зламувати замки у вхідних дверях у тамбурі та квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 44-50).

Проаналізувавши доводи заявника, суддя Центрального районного суду міста Миколаєва своєю хвалою від 30 грудня 2020 року, названу заяву задовольнив частково, у зв`язку з чим наклав арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,2 кв. м. до набрання законної сили рішенням у справі №490/9288/20 та заборонив ТОВ «ПРОЕКТНО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «КІПЕР» та ОСОБА_1 вчиняти дії щодо вселення та проникнення до спірної квартири (а.с. 72-75).

19 лютого 2021 року, ОСОБА_1 , вважаючи що цією ухвалою порушуються його права, як власника цієї квартири, встановлюють дисбаланс інтересів його та позивача, подав заяву про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 78-81).

Між тим, судове рішення по суті спору за позовом ОСОБА_2 по справі №490/9588/20, ще не ухвалювалося, а розгляд справи відкладено на 13 травня 2021 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 158 ЦПК України за результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.

За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 10 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони інтересів заявника від можливих недобросовісних дій, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь заявника, та, врахувавши, що спосіб забезпечення шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії щодо спірного майна є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином, суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Оскільки суд І інстанції був іншої думки і заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 30 грудня 2020 року, скасував, то таку помилку слід виправити постановою суду апеляційної інстанції, оскільки оскаржувана ухвала постановлена бездодержання норм матеріального і процесуального права.

У той же час, суди при вирішенні питання про забезпечення позовів, зобов`язані враховувати інтереси обох сторін, враховувати дійсні обставини спору, застосовувати передбачені законом та викликані реальною необхідністю заходи забезпечення. Зокрема, не можна забороняти дії, які б унеможливлювали пошкодження спірного майна, призводили до його порчі чи знищення.

За таких обставин, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалу суду І інстанції скасувати та в задоволені клопотання третьої особи - ОСОБА_1 про скасування двох перших з названих заходів забезпечення позову відмовити.

У той же час, суд вірно, з названих вище причин, скасував на забезпечення позову третій захід, а саме, заборону проникнення до квартири представникам ТОВ «Проектно-інвестиційна компанія КІПЕР» та ОСОБА_1 , а тому в названій частині ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Бойченком Геннадієм Анатолійовичем задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2021 рокув частині скасування забезпечення позову, шляхом накладення арешту на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та заборони представникам ТОВ «Проектно-інвестиційна компанія КІПЕР» та ОСОБА_1 вчиняти дії щодо вселення в названу квартиру до набрання законної сили рішенням у справі №490/988/20, скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні клопотання третьої особи - ОСОБА_1 про скасування названих заходів забезпечення позову- відмовити.

В іншій частині оскаржену ухвалу залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.