Справа № 740/4980/18
Провадження № 2/740/9/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Ковальової Т.Г.,

за участі секретаря судового засідання Дьоміної Н.А.,

з участю: позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Ульяніцької Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом вселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнила, та в якому просить усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до будинку та стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 76 000 грн, моральну шкоду 30000 грн, витрати на сплату судового збору в сумі 2114,40 грн та витрати на професійну правничу роботу адвоката в сумі 5600 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано за рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 червня 2018 року.

Згідно договору-дарування від 25 серпня 2004 року вона та відповідач є власниками спірного будинку АДРЕСА_1 , який належить їм по 1/2 частці кожному.

За рахунок коштів, отриманих від продажу в липні 2004 року квартири АДРЕСА_2 , яка належала їхній дочці, вони зробили переобладнання, добудову та ремонт в подарованому будинку.

В 2016 році відносини між нею та відповідачем погіршилися, між ними постійно виникали сварки та бійки, ініціатором яких був відповідач. 05 лютого 2017 року ОСОБА_2 із застосуванням фізичного насильства вигнав її з будинку, вивіз належні їй речі, змінив всі замки та чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном.

До вересня 2017 року вона разом з дочкою проживала у своєї матері в м.Ніжині, але у зв`язку з постійними погрозами відповідача вона була змушена переїхати до міста Київ, де орендує житло та влаштувалася на роботу.

З приводу неправомірних дій відповідача вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів,на що їй було надано висновок та рекомендовано звернутися до суду.

Зазначає, що неправомірними діями відповідача їй заподіяно матеріальну шкоду в сумі 41 000 грн, яка полягає у відшкодуванні їй коштів, які вона витратила на оренду житла за період з вересня 2017 року по жовтень 2018 року за 14 місяців по 2000 грн щомісячно у сумі 28 000 грн, оплата 50% комунальних послуг, гарячої і холодної води, електроенергії, опалення, газу в сумі по 500 грн щомісячно, а за 14 місяців 7000 грн та витрати накупівлю речей - одягу, який відповідач знищив, на суму 6000 грн, оскільки її речі відповідач знищив.

Крім того, своїми діями відповідач спричинив їй моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона позбавлена можливості проживати в належному їй будинку, змушена тривалий час орендувати житло, на що витрачає кошти, будучи інвалідом ІІІ групи, вона переносить негативні емоції, переживання і моральні страждання. Моральну шкоду вона оцінює в 30 000 грн.

18 грудня 2018 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що з 2016 року відносини між ним та його колишньою дружиною погіршилися. До 20 серпня 2017 року вони проживали разом в будинку, який належить їм на праві власності в рівних частках. В серпні 2017 року позивачка повідомила, що знайшла роботу в м.Києві, яка добре оплачується, а тому вона переїхала проживати до м.Києва.

В середині вересня 2017 року він виявив пропажу своїх речей та документів, як потім з`ясувалося, що до цього причетна його колишня дружина. Вона пояснила це тим, що вона господиня у спірному будинку і буде розпоряджатися всіма речами на власний розсуд.

За зверненнями позивачки про погрози її життю з його боку до нього приходили працівники поліції, які порадили змінити замки на період процесу про розірвання шлюбу та поділу майна. Після цієї розмови він дружину не бачив. Ключі від будинку були у їхньої дочки, яка має вільний доступ до будинку. В свою чергу, речі і в подальшому пропадали із будинку, їх забирала позивачка.

Зазначає, що рішення про оренду житла в м.Києві це добровільне волевиявлення позивачки, він не чинив перешкоди у користування житлом, а навпаки його намагаються виселити з будинку.

В лютому 2019 року позивачка подала уточнену позовну заяву, в якій збільшила суму матеріальної шкоди з 41 000 грн до 51 000 грн за оплату оренди житла і комунальних послуг (а.с.65).

Позивачка та її представник - адвокат Ульяніцька Н.В. в судовому засіданні підтримали позов за викладених в ньому обставин, збільшивши суму матеріальної шкоди за оренду житла за період по березень 2020 року в сумі 60 000 грн і 15 000 грн витрат за комунальні послуги і з урахуванням витрат на одяг в сумі 6 000 грн просили стягнути з відповідача 81 000 грн матеріальної шкоди і 30 000 грн моральної шкоди. Збільшенням позовних вимог у письмовому виді позивачка вважає подану нею 18.02.2020 заяву про урахування судом зростання матеріальної шкоди (а.с.117).

Позивачка пояснила, що в серпні 2004 року її дід хотів подарувати їй будинок АДРЕСА_1 .Трудовій, але відповідач наполіг, щоб будинок був подарований по 1/2 частці кожному. У 2004 році вони продали квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їхній дочці, та зробили ремонт в подарованому їй з чоловіком будинку.

В 2016 році стосунки між нею та чоловіком погіршилися і у 2018 році шлюб між ними розірвано. Відповідач вигнав її з будинку, погрожував, змінив замки та чинить перешкоди у здійсненні права власності та розпорядженні належною їй 1/2 часткою будинку.

Вже тривалий час вона проживає в м.Києві, де орендує житло, за яке сплачує значні кошти.

Зазначає, що вона неодноразово зверталася до відділу поліції із заявами про сприяння усуненню перешкод відповідачем у користуванні будинком.

Просить стягнути також з відповідача судові витрати, які складаються із 2114,40 грн судового збору та 5600 грн витрат на адвоката.

Відповідач та його представник адвокат Калиниченко А.О. в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач пояснив, що ніколи не чинив перешкод позивачці у користуванні та розпорядженні належним їй майном. В серпні 2017 року позивачка поїхала до м.Києва працювати та орендує там житло. 20 вересня 2017 року вона забрала речі не тільки свої, але й спільні, а 26 вересня 2017 року вона викликала працівників поліції та зірвала з будинку замки. В жовтні 2017 року він змінив замки і ключі дав дочці ОСОБА_3 .

Із будинку він ОСОБА_4 не виганяв, це було її волевиявленням виїхати до м.Києва для проживання і працевлаштування. Вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди не визнає.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що позивачка є її двоюрідною сестрою і їй відомо, що в лютому 2017 року ОСОБА_6 втекла із дому до своїй матері, тому що ОСОБА_7 застосовував до неї фізичне насильство. З того часу іноді вона ходила до будинку, щоб забрати свої речі. У вересні 2017 року ОСОБА_6 поїхала до м.Києва, де влаштувалася на роботу та орендувала там кімнату. Ключів від будинку у неї було, а коли вона приїхала за зимовими речами, то не знайшла їх, тому зірвала замки на сараї та в літній кухні, але і там не знайшла свої речі. В подальшому ОСОБА_7 змінив замки, але ОСОБА_8 ключі не дав.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_6 є її дочкою. В лютому 2017 року до неї прийшла дочка із онукою ОСОБА_10 , у дочки були синці. Коли ОСОБА_7 йшов на роботу на дві доби, то дочка йшла в будинок і жила там 2 дні. Через деякий час її дочка знайшла роботу в м.Києві та переїхала туди жити. Ключі від будинку у неї були і коли вона приїхала додому за зимовими речами, то не знайшла їх у шафі і тому зірвала замки в сарай та літню кухню, але речей не знайшла. ОСОБА_7 змінив замки в будинку, але ключі ОСОБА_8 не дав.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що в кінці вересня 2017 року ОСОБА_7 покликав його та, відкривши шафу, показав, що в ній відсутні речі дружини. Десь через тиждень він допомагав ОСОБА_12 зробити замок, який був зламаний.

Свідок ОСОБА_13 показала, що відповідач є її сином і їй відомо, що між онукою ОСОБА_10 та її сином ОСОБА_14 була сварка з приводу поведінки ОСОБА_15 , після чого ОСОБА_6 із дочкою пішли з будинку, а в подальшому переїхали жити до м.Києва. У вересні ОСОБА_6 забрала із будинку свої речі, документи на будинок. В кінці вересня 2017 року ОСОБА_16 зателефонувала їй та повідомила, що зламала замки в літню кухню та сарай. ОСОБА_6 періодично заходила до будинку і забирала необхідні їй речі.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.ст.12, 13, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі договору дарування р.№2730 від 25.08.2004, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу, та договором дарування (а.с.12-13).

Власником іншої 1/2 частки буд. АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.12-13).

Вказані обставини сторонами в судовому засіданні не заперечуються.

За таких обставин позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками по 1/2 частці цього будинку та зареєстровані в ньому.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу користування вказаним будинком позивачкою, яка є співвласником 1/2 частки.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Позивачкою надана заява, зареєстрована Ніжинським ВП 30.09.2017, з якої вбачається факт її звернення про вирішення питання щодо доступу до належного їй з чоловіком будинку для повернення її особистих речей (а.с.7).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 12 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.17-18).

Відповідно до висновків Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 09.10.2017, 07.06.2018 та 21.04.2018 в ході перевірки встановлено, що ОСОБА_2 не допускає в будинок ОСОБА_1 шляхом зміни замків у будинку, оскільки остання періодично виносить з будинку його особисті речі. (а.с.8-11).

Згідно висновків Ніжинського ВП ГУНП від 26.09.2017 та 12.12.2017 за заявами ОСОБА_2 вбачається, що останній звертався з приводу пошкодження дверей в приміщення гаражу та зникнення належних йому речей (а.с.89-90).

Неприязні відносини сторін не можуть бути підставою для обмеження прав позивачки, як співвласника вказаного будинку, що є підставою для усунення перешкод позивачці у користуванні цим будинком та вселення.

Посилання відповідача на непроживання позивачки у будинку у зв`язку з тим, що остання працює та проживає в м.Києві, та відсутність перешкод з його боку, як підставу відмови у позові, судом не приймаються, оскільки позивачка має право та інтерес до належної їй 1/2 частки будинку.

При вирішення справи судом також враховується Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року по справі №1-10/2004, відповідно до якого поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

В судовому засіданні встановлені обставини щодо перешкоджання позивачці у користуванні належною їй 1/2 часткою будинку, тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині зобов*язання відповідача не чинити перешкоди позивачці у здійсненні права власності спірним будинком.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 2 даної статті визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На підтвердження своїх позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди позивачка надала до суду копію договору оренди жилого приміщення від 16 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_17 (Орендодавець) та позивачкою ОСОБА_1 (Орендар), позивачці передано у платне користування 1 кімнату в 2-х кімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Розмір орендної плати становить 2000 грн (п. 4.1 договору). В розділі 8 договору зазначено, що орендар сплачує 50% комунальних послуг, що становить 500 грн (а.с.6).

Крім того, надано товарний чек №130 2017 рік ФОП « ОСОБА_18 » ринок «Троїцький» про здійснення позивачем покупок на суму 6000 грн, а саме сапоги, пальто демісезонне та пальто зимове (а.с.4).

Разом з тим, вважати понесені позивачкою витрати на оренду квартири та купівлю зимових речей не можна вважати реальними збитками, завданими їй відповідачем, чи упущеною вигодою.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала до суду копію договору, без надання доказів витрат, понесених саме нею на оренду орендованого приміщення та комунальних послуг за заявлений період. Однак, саме по собі укладення позивачкою вказаного договору та здійснення платежів за ним не є беззаперечним доказом понесення збитків внаслідок протиправних дій відповідача у справі.

Оскільки відшкодування шкоди (збитків) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника, то за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

В цьому випадку доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між понесенням позивачкою витрат на оренду квартири та діями відповідача матеріали справи не містять. Також позивачка не довела суду спричинення їй матеріальної шкоди у розмірі 6000 гривень на придбання якого саме майа, що належало їй та було викрадене чи знищено саме відповідачем, не доведено вартості того майна.

Також слід зазначити і про те, що понесення витрат на оренду квартири не можна вважати ні втратами, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі чи витратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальними збитками), ні доходами, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущеною вигодою). За таких обставин, грошові кошти, сплачені на виконання умов договору оренди, добровільно укладеного позивачкою, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Щодо вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги не доведені та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Зі змісту ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 вказаної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наведені позивачкою докази не свідчать про те, що в зв`язку з діями відповідача вона зазнала моральних страждань.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.124, 129 Конституції України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Відповідно до ст.137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо).

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Ульяніцькою Н.В. та позивачем по справі ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової допомоги від 30.11.2018, за умовами якого адвокат надав послуги в межах суми 5000 гривень за надання правової допомоги. Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру від 10.10.2018 та 30.11.2018, позивачка сплатила адвокату винагороду в сумі 600 грн та 5000 грн.

Надані позивачем документи відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами сплати грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвоката у даній справі. Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5600 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки належать стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн з урахуванням часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.3, 15, 22, 319, 321, 356, 358, 391, 627, 1167 ЦК України, ст.12, 13, 76, 78, 81, 89, 137, 141, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом вселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаного будинку.

Стягнути зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 704 грн 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 5600 грн, а всього стягнути 6304 (шість тисяч триста чотири) грн 80 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуюча суддя Т. Ковальова