ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 квітня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/1145/20

Головуючий у першій інстанції Грушко О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/507/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М.

Заявник: ОСОБА_1

Заінтересована особа: Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про встановлення фактів, що мають юридичне значення (суддя Грушко О. П.), ухвалене об 11 год. 09 хв. у смт Короп, повний текст рішення складено 12 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) на території України та факт його проживання в Україні на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Заяву мотивовано тим, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Петриков Гомельської області, Республіка Білорусь. У травні 1991 року заявник переїхав на постійне місце проживання в Автономну Республіку Крим, Україна. ОСОБА_1 вказує, що станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав в Україні в селищі Донське Сімферопольського району. З 30.08.2010 року по 12.02.2016 року заявник відбував покарання за вироком Центрального районного суду м.Сімферополя від 13.05.2011 року. 21 листопада 1991 року Сімферопольським райвідділом ГУМВС України в АРК ОСОБА_1 було видано паспорт НОМЕР_1 , який, як вказує заявник, у нього було викрадено і на час засудження паспорта у нього не було. ОСОБА_1 посилається, що після звільнення 12.02.2016 року з місць позбавлення волі він не зміг повернутися на попереднє місце проживання, оскільки територія АРК була окупована, і на даний час він проживає в громадській організації «Шлях до Христа» в с.Поляна Коропського району, а встановлення факту постійного проживання на території України потрібно йому для отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що 21.11.1991 року ОСОБА_1 не міг отримати паспорт в Сімферопольському РВ ГУМВС України в АРК, оскільки Закон «Про міліцію», яким було передбачено структуру української міліції, було прийнято 20.12.1991 року, а до цього часу на території України діяла територіальна структура міліції колишнього СРСР. Інших доказів проживання заявника в Україні у 1991 році суду не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення заяви. Апеляційна скарга мотивована тим, що факт видачі Сімферопольським РВ ГУМВС України в АРК 21 листопада 1991 року паспорта заявнику підтверджується довідкою про особу, виданою Центральним районним відділом Сімферопольського міського управління ГУ МВС України в АР Крим, в якій також зазначено його місце реєстрації проживання в Україні. Заявник вважає, що копія вказаної довідки є допустимим доказом і не повинна викликати сумніву в її достовірності, оскільки вона надана виправною колонією на адвокатський запит та запит суду, завірена гербовою печаткою установи, відтиск печатки чітко видно. За доводами ОСОБА_1 , оскільки паспорт йому було видано після набрання чинності Законом України «Про громадянство України», то він видавався як громадянину України. Також заявник вказує, що у своїй заяві він просив про встановлення двох фактів, що мають юридичне значення, однак в резолютивній частині рішення суду зазначено про відмову в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а якого саме юридичного факту не зазначено.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заінтересована особа вказує, що єдиний наданий заявником доказ на підтвердження свого проживання в Україні у 1991 році, а саме копія довідки про особу, не може вважатися достовірним, оскільки оригінал даного документа відсутній, він не містить дати видачі та номера, в ньому не зазначена конкретна дата реєстрації місця проживання заявника, а інформація щодо видачі паспорта 21 листопада 1991 року Сімферопольським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в АРК не відповідає дійсності, оскільки на той момент не існувало органу державної влади з такою назвою. Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області вважає, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду повністю відповідає положенням п.1 ч.5 ст.265 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Петриков Гомельської області Республіка Білорусь, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4).

Заявник з 30 серпня 2010 року по 12 лютого 2016 року відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби (а.с.6). Згідно з довідкою про звільнення паспорт у заявника відсутній.

З 14 лютого 2016 року ОСОБА_1 проживає у Громадській організації «Шлях до Христа» в с.Червона поляна Коропського району Чернігівської області (а.с.3).

Відповідно до довідки Посольства Республіки Білорусь в Україні від 22 серпня 2017 року №20233 ОСОБА_1 не є громадянином Республіки Білорусь у відповідності із ст.8 Закону Республіки Білорусь «Про громадянство Республіки Білорусь»; підстава: висновок Посольства Республіки Білорусь в Україні від 22 серпня 2017 року (а.с.7).

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся на Урядову гарячу лінію з приводу надання сприяння у набутті громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

Згідно з відповіддю Державної міграційної служби України на вказане звернення питання може бути вирішено за умови наявності документів, визначених законодавством (а.с.8-9).

Відповідно до довідки про особу Центрального районного відділу Сімферопольського міського управління ГУ МВС України в АР Крим МВС України ОСОБА_1 був прописаний АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Сімферопольським РВ ГУМВД України в АРК 21.11.1991 р. (а.с.5).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої, частини другої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року.

Згідно з пунктом 9 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991 року.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Статтею 318 ЦПК України встановлено вимоги до змісту заяви, зокрема у ній повинні бути зазначені докази, що підтверджують факт. До заяви додаються, зокрема докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема письмовими доказами.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.79, ч.1 ст.80 ЦПК України.

Встановивши, що у даній справі заявником не надано належних доказів проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

При цьому, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції сприяв заявнику в реалізації ним своїх прав, а саме тричі ухвалою витребовував з Коломийської виправної колонії №41 оригінал довідки про особу ОСОБА_1 (а.с.30, 34, 46), на які отримано відповідь про відсутність оригіналу такої довідки в матеріалах особової справи (а.с.49).

Доводи заявника, що копія довідки про особу є належним доказом на підтвердження його вимог, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з Пунктом 4 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затвердженої Наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55, готуючи та оформлюючи документи, використовують, зокрема код організації, дата документа, реєстраційний індекс документа.

Єдиний наданий ОСОБА_1 доказ на підтвердження свого проживання в Україні у 1991 році, а саме копія довідки про особу, не може вважатися достовірним, оскільки оригінал даного документа відсутній, він не містить дати видачі та номера, в ньому не зазначена конкретна дата реєстрації місця проживання заявника, а інформація щодо видачі йому паспорта 21 листопада 1991 року Сімферопольським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в Автономній Республіці Крим не відповідає дійсності, оскільки на той момент в Україні не існувало органу державної влади з такою назвою.

Частиною 2 статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копія довідки про особу виготовлена з її копії, а не оригіналу, і хоча і завірена ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)», проте вказана установа не є органом, який видавав оригінал такої довідки, а тому не може підтверджувати викладені в довідці факти.

Посилання ОСОБА_1 , що паспорт йому видавався як громадянину України, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки згідно з вироком Центрального районного суду м.Сімферополя АР Крим від 13 травня 2011 року, на час розгляду кримінальної справи ОСОБА_1 був особою без громадянства (а.с.24).

Також не заслуговують на увагу доводи заявника щодо невідповідності змісту резолютивної частини рішення суду вимогам постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Вимоги до змісту рішення суду встановлено у статті 265 ЦПК України, пунктом 1 частини 5 якої передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

У резолютивній частині оскаржуваного рішення суду міститься висновок про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 . Зазначення змісту заяви «про встановлення факту, що має юридичне значення» не свідчить про те, що судом відмовлено у задоволенні лише однієї вимоги, оскільки відсутній висновок про часткове задоволення заяви. Крім того, резолютивна частина рішення узгоджується з мотивувальною частиною, де зазначено про те, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити, а також про відсутність доказів проживання заявника в Україні у 1991 році, що фактично стосується вимог заяви про встановлення факту проживання заявника на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви не спростовують, а тому підстави для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий: Судді: